Ухвала
Іменем України
 
18 лютого 2020року
 
м. Київ
 
справа № 441/1697/13-ц
 
провадження № 61-23337ск19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Жданової В. С. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М.,                 Кузнєцова В. О.,
 
розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Городоцького районного суду Львівської області від 27 червня 2019 року та постанову Львівського апеляційного суду від 13 листопада 2019 року в справі за заявою ОСОБА_1 про заміну сторони виконавчого провадження в справі за позовом публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором,
 
В С Т А Н О В И В :
 
У червні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою, в якій просив замінити стягувача публічного акціонерного товариства «Дельта банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») у виконавчому провадженні по виконанню виконавчого листа № 441/1697/2013, виданого Городоцьким районним судом Львівської області 21 січня 2015 року в цивільній справі № 441/1697/13-ц його правонаступником - ОСОБА_1 .
 
В обґрунтування заяви зазначав, що у відповідності до протоколу електронних торгів № UA-EA-2019-01-31-000022-b, він придбав майнові права вимоги за боргом ОСОБА_5 та всіма забезпечувальними правочинами, що на підставі вказаного  протоколу  між ним та ПАТ  «Дельта банк»  укладено  договір  про 

 
відступлення прав вимоги за договорами поруки та договір купівлі-продажу майнових  прав, на  підставі  яких  він набув  право  вимоги  за  договорами  з 
боржником ОСОБА_5 та всіма поручителями. На підставі договору відступлення права вимоги за іпотечним договором від 29 березня 2019 року він набув права іпотекодержателя на іпотечне майно боржника, про що внесено інформацію в Державний реєстр.
 
Ухвалою Городоцького районного суду Львівської області від 27 червня                  2019 року, залишеною без змін постановою Львівського апеляційного суду від 13 листопада 2019 року, в задоволенні заяви  ОСОБА_1 відмовлено.
 
Суди, відмовляючи в задоволенні заяви ОСОБА_1 , виходили з того, що в зв`язку з недійсністю договору № 1213/К купівлі-продажу майнових прав недійсним є і договір відступлення права вимоги за іпотечним договором від             29 березня 2019 року, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Черняком А. Л. за реєстровим номером 259.
 
У грудні 2019 року до суду касаційної інстанції надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 на ухвалу Городоцького районного суду Львівської області від 27 червня 2019 року та постанову Львівського апеляційного суду від                            13 листопада 2019 року.
 
У касаційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення заяви.
 
В обґрунтування касаційної скарги заявник зазначає, що відмова у задоволенні заяви позбавляє його реальної можливості на захист свого права та повернення боргу.
 
Верховний Суд, дослідивши подану касаційну скаргу та додані до неї документи, оскаржувані судові рішення, зробив висновок, що у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Городоцького районного суду Львівської області від 27 червня 2019 року та постанову Львівського апеляційного суду від 13 листопада 2019 року необхідно відмовити з огляду на наступне.

 
 
Пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IХ  «Про внесення  змін до  Господарського  процесуального 
кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» передбачено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
 
Частиною четвертою статті 394 ЦПК України передбачено, що у випадку оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо, зокрема, правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
 
Судами попередніх інстанцій встановлено, що 17 грудня 2014 року рішенням апеляційного суду Львівської області апеляційну ОСОБА_3 задоволено частково, рішення Городоцького районного суду Львівської області від                          03 грудня 2013 року змінено в частині визначення порядку стягнення коштів та судових витрат і зокрема: стягнуто солідарно з ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_4 на користь                                                      ПАТ «Дельта банк» заборгованість за кредитним договором                                              № 5-0211003/ФКВ-08 від 30 січня 2008 року в розмірі 553 175 грн 89 коп.
 
20 січня 2015 року Городоцьким районним судом Львівської області за заявою ПАТ «Дельта банк» видано шість виконавчих листів № 441/1697/13-ц на виконання вищезазначеного судового рішення. 
 
ОСОБА_1 у заяві від 13 червня 2019 року просив замінити стягувача                 ПАТ «Дельта банк» у виконавчому провадженні з примусового виконання виконавчого листа № 441/1697/2013, виданого 20 січня 2015 року Городоцьким районним судом Львівської області у справі № 441/1697/13-ц правонаступником - ОСОБА_1 , з огляду на укладення 29 березня                       2019 року між ним та ПАТ «Дельта банк» договору № 1213/К купівлі-продажу майнових прав та договору відступлення права вимоги за іпотечним договором. 
 
29 березня 2019 року на підставі Протоколу електронного аукціону № UA-EA-2019-01-31-000022-b, ПАТ «Дельта банк» уклало з ОСОБА_1 договір                       № 1213/К купівлі-продажу майнових прав згідно з яким Продавець передає у власність Покупцеві, а Покупець приймає у власність майнові права, які виникли та/або можуть виникнути у майбутньому та які включають право вимоги до боржників, майнових поручителів та фінансових поручителів, які виникли за укладеними договорами та/ або на інших підставах наведених в додатку №1 до цього Договору; право набути у власність гроші та/або майно на підставах наведених у цьому додатку, і інші права, що пов`язані або випливають з прав вимоги за цим договором. Покупець сплачує Продавцю за майнові права грошові кошти (плату) у розмірі та у порядку визначеним цим договором -              пункт 1.2 договору. 
 
Вбачається, що фізична особа, у будь-якому статусі, не наділена правом надавати фінансові послуги, оскільки такі надаються лише або спеціалізованими установами, якими є банки, або іншими установами які мають право на здійснення фінансових операцій, та внесені до реєстру фінансових установ. Як убачається із змісту заяви ОСОБА_1 , із копій договору                      № 1213/К купівлі-продажу майнових прав та договору відступлення права вимоги за іпотечним договором від 29 березня 2019 року, з укладенням цих договорів відбулася заміна кредитодавця, який є фінансовою установою, що має право на здійснення операцій з надання фінансових послуг, на фізичну особу, яка не може надавати фінансові послуги згідно з наведеними нормами права. 
 
Відповідно до статті 1077 ЦК України, за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.
 
Відповідно до статті 1079 ЦК України, сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

 
Зважаючи на вказані вимоги закону слід вказати про те, що фактором, та відповідно особою до якої може перейти право вимоги, зокрема, за кредитним 
договором може бути виключно Банк або інша фінансова установа, фізична ж особа відповідно фактором бути не може та таких прав набути не може.
 
Договір факторингу є правочином, який характеризується тим, що: а) йому притаманний специфічний суб`єктний склад (клієнт - фізична чи юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності, фактор - банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати фінансові, в тому числі факторингові операції, та боржник - набувач послуг чи товарів за первинним договором); б) його предметом може бути лише право грошової вимоги (такої, строк платежу за якою настав, а також майбутньої грошової вимоги); в) метою укладення такого договору є отримання клієнтом фінансування (коштів) за рахунок відступлення права вимоги до боржника; г) за таким договором відступлення права вимоги може відбуватися виключно за плату; д) його ціна визначається розміром винагороди фактора за надання клієнтові відповідної послуги, і цей розмір може встановлюватись у твердій сумі; у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається; у вигляді різниці між номінальною вартістю вимоги, зазначеної у договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю тощо; е) вимоги до форми такого договору визначені у статті 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Правочин, якому не притаманні перелічені ознаки, є не договором факторингу, а правочином з відступлення права вимоги. Порушення вимог до форми, змісту, суб`єктного складу договору факторингу відповідно до статті 203 Цивільного кодексу України зумовлює його недійсність.
 
Відповідно до статті 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
 
Згідно статті 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок:
1) передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги);
2) правонаступництва;
3) виконання обов`язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем);
4) виконання обов`язку боржника третьою особою.
 
Кредитор у зобов`язанні може бути замінений також в інших випадках, встановлених законом. Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом.
 
За статтею 513 ЦК України, правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні, яке виникло на підставі правочину, що підлягає державній реєстрації, має бути зареєстрований в порядку, встановленому для реєстрації цього правочину, якщо інше не встановлено законом.
Згідно статті 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
 
Відповідно до статті 515 ЦК України, заміна кредитора не допускається у зобов`язаннях, нерозривно пов`язаних з особою кредитора, зокрема у зобов`язаннях про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю.
 
За статтею 516 ЦК України, заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.
 
Договір, що укладений особою як фактором, що не могла такий укладати, слід вважати нікчемним, тобто договором, що укладений без дотримання вимог закону, стосовно належності сторони договору. Зважаючи на вказане, у зв`язку із недійсністю договору № 1213/К купівлі-продажу майнових прав недійсним є і договір відступлення права вимоги за іпотечним договором від 29 березня 2019 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Черняком А. Л. за реєстровим номером 259. 
 
Виходячи з вищенаведеного, враховуючи недійсність договорів                                       № 1213/к купівлі-продажу майнових прав та відступлення права вимоги за іпотечним договором від 29 березня 2019 року, а відповідно і недійсність прав, які за такими мали бути відступлені ОСОБА_1 з моменту їх укладення (стаття 236 ЦК України), останнього не можна вважати правонаступником у виконавчому провадженні. 
 
Таким чином, заявник не може бути замінений як стягував у виконавчому провадженні, як про це він просив у заяві.
 
Таким чином, суди попередніх інстанцій, ухвалюючи рішення, виходили з наявних у матеріалах справи доказів, наданих у відповідності із процесуальним законом, а наведені вище обставини свідчать про те, що суди, мотивуючи своє рішення, правильно проаналізували норми закону та дійшли до обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_1 про заміну сторони виконавчого провадження в справі за позовом ПАТ «Дельта Банк» до                        ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
 
Наведені у касаційній скарзі доводи є аналогічними доводам, викладеним                     ОСОБА_1 у апеляційний скарзі, які обґрунтовано відхилені судом апеляційної інстанції, та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
Згідно з положеннями пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України суд у порядку, передбаченому частинами четвертою, п`ятою цієї статті, відмовляє у відкритті касаційного провадження, якщо касаційна скарга є необґрунтованою.
 
Керуючись пунктом 5 частини другої, частинами четвертою та п`ятою статті                 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду (в редакції, чинній на момент подання касаційної скарги),
 
У Х В А Л И В :
 
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Городоцького районного суду Львівської області від 27 червня 2019 року та постанову Львівського апеляційного суду від                   13 листопада 2019 року в справі за заявою ОСОБА_1 про заміну сторони виконавчого провадження в справі за позовом публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити.
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.
 
Ухвала оскарженню не підлягає.
  Судді:	  В. С. Жданова  	
 	В. М. Ігнатенко  	
 	В. О. Кузнєцов