Постанова
Іменем України
 
17 січня 2020 року
м. Київ
 
справа № 128/3274/17
провадження № 61-48707св18
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), Петрова Є. В., Сімоненко В. М.,
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Вінницького апеляційного суду від 28 листопада 2018 року у складі колегії суддів: Денишенко Т. О., Рибчинського В. П., Оніщука В. В., 
ВСТАНОВИВ:
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У грудні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання забудовником Ѕ частини нерухомого майна.
Позовна заява мотивована тим, що рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 23 червня 2014 року у справі № 128/77/14-ц встановлена готовність до експлуатації житлового будинку «А», цокольного поверху «п/А», тераси «а», сараїв «п/а» та «В», гаража «Б», убиральні «Г» на АДРЕСА_1 . Забудовниками цього майна визнане колишнє подружжя - сторони у справі. Однак не звертаючи уваги на дане судове рішення, у державній реєстрації права власності ОСОБА_1 на це майно Реєстраційною службою Вінницького районного управління юстиції у Вінницькій області відмовлено у зв`язку з відсутністю документа про прийняття об`єктів до експлуатації та письмової згоди іншого співвласника щодо розподілу часток у спільній власності на новозбудовані об`єкти. 
Оскільки ОСОБА_1 не може зареєструвати у державному реєстрі своє право власності на частку майна, вона просила суд визнати її забудовником 1/2 частини житлового будинку, іншого зазначеного у позовній заяві нерухомого майна на АДРЕСА_1 .
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
Рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 23 червня 2018 року у задоволенні позову відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що правові підстави, які наведені в обґрунтування позовних вимог, відносяться до вже зареєстрованого майна, власник якого в силу статті 319 ЦК України володіє, користується та розпоряджається ним на власний розсуд. Всупереч нормам матеріального права позивач фактично просить провести поділ нерухомого майна, право власності на яке не зареєстроване у визначеному законом порядку на жодну із сторін. Позивач обрала невірний спосіб захисту свого порушеного права, тому позовні вимоги є необґрунтованими, безпідставними та такими, що задоволенню не підлягають.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції 
Постановою Вінницького апеляційного суду від 28 листопада 2018 року рішення суду першої інстанції скасовано.
Позов задоволено.
Визнано ОСОБА_1 забудовником 1/2 частини житлового будинку «А», цокольного поверху «п/А», тераси «а», сараю «п/а», гаража «Б», сараю «В», убиральні «Г» на АДРЕСА_1 .
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що позивач обрала вірний спосіб захисту порушеного цивільного права та майнового інтересу, іншого шляху для його захисту у неї немає, оскільки забудовниками спірної нерухомості згідно з судовим рішенням, яке набрало законної сили, є лише дві особи, колишнє подружжя ОСОБА_2 – сторони у цій справі, тому до органу державного архітектурно-будівельного контролю повинні бути подані дві заяви забудовників або одна з двома підписами. Постановою Кабінету Міністрів України від 13 квітня 2011 року № 461 «Питання прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів» чітко визначений порядок внесення змін у зареєстровану в установленому порядку декларацію щодо певного об`єкта нерухомого майна, відповідно до якого ОСОБА_1 не має реальної можливості вирішити власне майнове питання в існуючому правовому полі.
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
ОСОБА_2 у касаційній скарзі просить, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, скасувати постанову суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення суду першої інстанції.
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
Касаційна скарга мотивована тим, що позивач не обґрунтувала того, що майно, на яке вона просить визнати себе забудовником, є спільною сумісною власністю подружжя; відповідач не порушує право позивача, оскільки власником будинку є інша особа; позивач обрала неправильний спосіб захисту своїх прав.
У січні 2019 року до суду надійшов відзив на касаційну скаргу, у якому ОСОБА_1 просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення без змін.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Суд установив, щорішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 23 червня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_1 до                          Лука-Мелешківської сільської ради Вінницького району Вінницької області, ОСОБА_4 , за участю третіх осіб: ОСОБА_5 , ОСОБА_2 про визнання протиправним та скасування рішення про оформлення права власності на житловий будинок, визнання недійсним свідоцтва про право власності на житловий будинок, про визнання протиправним та скасування рішення про надання дозволу на виготовлення технічної документації та передачу у власність земельної ділянки, позов задоволено.
Визнано частково недійсною в частині забудовника ОСОБА_4 декларацію про готовність об`єкта до експлуатації, зареєстрованого інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у Вінницькій області 24 вересня 2012 року № ВН18212172373, згідно з якою, житловий будинок «А», цокольний поверх «п/А», тераса «а», сарай «п/а», гараж «Б», сарай «В», убиральня «Г» на АДРЕСА_1 закінчений і готовий до експлуатації.
Визнано в декларації про готовність об`єкта до експлуатації, зареєстрованого інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у Вінницькій області 24 вересня 2012 року № ВН18212172373, згідно з якою, житловий будинок «А», цокольний поверх «п/А», тераса «а», сарай «п/а», гараж «Б», сарай «В», убиральня «Г» на АДРЕСА_1 закінчений і готовий до експлуатації, справжніми забудовниками подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
Визнано незаконним та скасовано рішення Виконавчого комітету                  Лука-Мелешківської сільської ради Вінницького району Вінницької області від 27 вересня 2012 року №142, яким вирішено оформити право власності на житловий будинок, господарські будівлі і споруди, що розташовані в АДРЕСА_1 на ім`я ОСОБА_4 .
Визнано недійсним свідоцтво про право власності на житловий будинок, господарські будівлі і споруди, що розташовані в АДРЕСА_1 , видане ОСОБА_4 на підставі рішення Виконавчого комітету Лука-Мелешківської сільської ради Вінницького району Вінницької області від 27 вересня 2012 року № 142.
Скасовано державну реєстрацію права власності ОСОБА_4 на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований в  АДРЕСА_1 , проведену КП «ВООБТІ» 30 вересня 2012 року.
Визнано протиправним та скасовано рішення 16 сесії 6 скликання                 Лука-Мелешківської сільської ради Вінницького району Вінницької області від 22 червня 2012 року, яким надано дозвіл ОСОБА_4 на виготовлення технічної документації про передачу у власність земельної ділянки орієнтовною площею 0,10 га для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд за рахунок земель, що були в користуванні, і яка розташована на території Лука-Мелешківської сільської ради Вінницького району Вінницької області, в межах населеного пункту за адресою: АДРЕСА_1 ; ОСОБА_4 замовити відповідній землевпорядній проектній організації розробку документації, вказаної в п. 1; ОСОБА_4 виконувати обов`язки землекористувача відповідно до вимог статті 40 ЗК України (а. с. 3 - 7).
Рішенням від 19 лютого 2016 року № 28338022 державним реєстратором Бадюк О. В. відмовлено у державній реєстрації права власності (форма власності: приватна, спільна часткова) на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами з реєстраційним номером, що розташований в АДРЕСА_1 , кадастровий номер земельної ділянки, за суб`єктом: ОСОБА_1 , податковий номер 3041522641 (а. с. 8).
Рішення мотивоване тим, що відсутній документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта, на підставі якого гаситься штамп щодо самочинно збудованих будинків або переобладнання, а також письмова згода співвласника про розподіл часток у спільній власності на новозбудований об`єкт нерухомого майна.
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 13 квітня 2011 року № 461 «Питання прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів» датою прийняття в експлуатацію об`єкта є дата реєстрації декларації або видачі сертифіката. Зареєстрована декларація або сертифікат є підставою, крім іншого, для оформлення права власності на нього.
З рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 23 червня 2014 року у справі № 128/77/14-ц убачається, що декларація про готовність до експлуатації майна, що є предметом спору у цій цивільній справі, зареєстрована Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у Вінницькій області 24 вересня 2012 року за № ВН18212172373. Ця декларація визнана недійсною лише в частині забудовника ОСОБА_4 , а сторони у справі (колишнє подружжя) рішенням суду визнані справжніми забудовниками спірного майна.
Як встановлено судом та доводиться позицією відповідача ОСОБА_2 у цій справі, позивач без погодження з останнім не може визначити та належно зареєструвати своє право власності на частину зведеного, закінченого та готового до експлуатації житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами на АДРЕСА_1 .
Встановивши, що забудовниками спірної нерухомості згідно з судовим рішенням, яке набрало законної сили, є лише дві особи, колишнє подружжя ОСОБА_2 – сторони у цій справі, та до органу державного архітектурно-будівельного контролю повинні бути подані дві заяви забудовників або одна з двома підписами, а постановою № 461 чітко визначений порядок внесення змін у зареєстровану в установленому порядку декларацію щодо певного об`єкта нерухомого майна, відповідно до якого ОСОБА_1 не має реальної можливості вирішити власне майнове питання в існуючому правовому полі, суд апеляційної інстанції правильно застосувавши норми матеріального права дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивач обрала вірний спосіб захисту порушеного цивільного права та її майнового інтересу, оскільки іншого шляху для його захисту у неї немає. 
Статтею 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, яке об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна чоловіка та дружини є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка відповідно до норм частини першої статті 9 Конституції України ратифікована Законом від 07 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» 1950 року, Першого протоколу та протоколів № № 2, 4, 7, 11 Конвенції» і є частиною національного законодавства України, встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Європейський суд з прав людини у своїй практиці (рішення від 09 жовтня 1979 року у справі Єйрі (пункт 24), рішення від 13 травня 1980 року у справі Артіко проти Італії (пункт 35), рішення від 30 травня 2013 року у справі Наталія Михайленко проти України (пункт 32) визначає, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних.
Доводи касаційної скарги про те, що позивач не обґрунтувала того, що майно, на яке вона просить визнати себе забудовником, є спільною сумісною власністю подружжя; відповідач не порушує право позивача, оскільки власником будинку є інша особа; позивач обрала неправильний спосіб захисту своїх прав, висновків суду не спростовують та зводяться до переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції згідно зі статтею 400 ЦПК України. 
При вирішенні справи суд правильно визначив характер правовідносин між сторонами, вірно застосував закон, що їх регулює, повно і всебічно дослідив матеріали справи та надав належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а постанову суду апеляційної інстанції - без змін.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Постанову Вінницького апеляційного суду від 28 листопада 2018 року залишити без змін. 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                           С. Ю. Мартєв
 
Є. В. Петров
 
В. М. Сімоненко