Справа № 755/12130/16-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/1139/2020
Головуючий у суді першої інстанції: Арапіна Н.Є.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Крижанівська Г.В.

 
ПОСТАНОВА
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
25 лютого 2020 року Київським апеляційним судом в складі колегії суддів:
 
судді-доповідача                              Крижанівської Г.В., 
суддів                                                Чобіток А.О., Шебуєвої В.А.,
при секретарі                                    Кибукевич О.Є.
                                 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 13 грудня 2018 року, ухвалене у складі судді Арапіної Н.Є., у справі № 755/12130/16-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_3 , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, виселення,- 
 
                                     ВСТАНОВИВ:
У серпні 2016 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом  до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 , про витребування майна з чужого володіння. Зазначала, що на підставі свідоцтва про право власності на житло від 28 січня 2004 року вона набула у власність квартиру АДРЕСА_1 . 06 жовтня 2006 року між нею та ОСОБА_4 було укладено договір дарування зазначеної квартири. 13 листопада 2006 року ОСОБА_4 подарувала квартиру ОСОБА_2 .  Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 17 червня 2016 року було визнано недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 . Проте, вона не може реалізувати своє право власності, оскільки ОСОБА_2 та члени  сім`ї останньої позбавляють її можливості користуватися спірною квартирою. З урахуванням викладеного просила витребувати у відповідача квартиру АДРЕСА_1 .
26 травня 2017 року ОСОБА_2 звернулася із зустрічною позовною заявою до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_3 , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, виселення. Зазначала, що вона є власником квартири АДРЕСА_1 . ОСОБА_1 зареєстрована у спірній квартирі, однак не проживає.  В зв`язку з цим просила визнати ОСОБА_1 такою, що втратила право користування вказаним житловим приміщенням.  08 травня 2018 року ОСОБА_2 подала заяву про збільшення позовних вимог та з урахуванням того, що ОСОБА_1 самовільно вселилася до квартири,  просила визнати ОСОБА_1   такою, що втратила право користування житловим приміщенням, та виселити останню. 
Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 13 грудня 2018 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без розгляду.
Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 13 грудня 2018 року позов ОСОБА_2 задоволено. 
Визнано ОСОБА_1 такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 . 
Виселено ОСОБА_1 із вказаного житлового приміщення.
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу.  Просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення,яким відмовити в задоволенні позову ОСОБА_2 . Посилається на те, що судом було порушено норми матеріального та процесуального права, неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи. Зазначає, що вона отримала від держави спірну квартиру у 1965 році  та подарувала її онуці ОСОБА_3 , яка в свою чергу передарувала її сестрі свого чоловіка - ОСОБА_2 . Таким чином, саме ОСОБА_2 вселилася до спірної квартири, як член її сім`ї. Вона зберігала право проживання у квартирі ще понад 10 років, у зв`язку з чим подавалася заява про застосування строків позовної давності. Суд помилково вважав доведеним вчинення нею протиправних дій відносно ОСОБА_2 та спірної квартири, що  стало підставою для ухвалення рішення про виселення. Також, судом невірно викладені висновки щодо обставин та дат вселення, реєстрації місця проживання та набуття права власності кожним з учасників судового розгляду, судом проігноровані неодноразові звернення щодо зупинення провадження у справі та упереджено відмовлено в задоволенні заяв про відвід судді, а також розглянуто справу без належного її повідомлення та її представника про дату та час розгляду справи.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 12 лютого 2019 року скасовано ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 13 грудня 2018 року про залишення без розгляду позовної заяви ОСОБА_1  про витребування майна з чужого володіння,  справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду в частині позовних вимог ОСОБА_1 .  
Ухвалою Київського апеляційного суду від 12 березня 2019 року зупинено апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 13 грудня 2018 року до набрання законної сили рішенням Дніпровського районного суду м. Києва у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 , про витребування майна з чужого володіння. 
Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 09 грудня 2019 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 , про витребування майна з чужого володіння залишено без розгляду на підставі п. 3 ч. 1 ст. 257 ЦПК України. 
Ухвалою Київського апеляційного суду від 24 січня 2020 року поновлено провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_3 , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, виселення за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 13 грудня 2018 року, призначено справу до розгляду.
12 лютого 2019 року ОСОБА_5 , яка діє в інтересах ОСОБА_2 , подала відзив на апеляційну скаргу. Просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 13 грудня 2018 року - без змін. Зазначала, що рішення прийняте з додержанням норм матеріального і процесуального права. ОСОБА_2 є власником спірної квартири на підставі договору дарування від 13 листопада 2006 року і проживає у ній з 2007 року. ОСОБА_1 у спірній квартирі зареєстрована, проте з листопада 2006 року там фактично не проживала, а лише 22 грудня 2017 року незаконно вселилася до квартири разом ОСОБА_6 без згоди власника та не будучи при цьому членами сім`ї власника. Таким чином, суд дійшов правильного висновку про визнання ОСОБА_1 такою, що втратила право користування та виселення її з квартири.
В судовому засіданні адвокат Гелла С.В., який діє в інтересах ОСОБА_1 , апеляційну скаргу підтримав, просив задовольнити з наведених у ній підстав.
ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_7 проти доводів апеляційної скарги заперечували, просили скаргу залишити без задоволення з огляду на її безпідставність, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.
ОСОБА_3 , в судове засідання не з`явилася, про час та місце апеляційного розгляду справи повідомлена належним чином. 
Як вбачається з матеріалів справи, судові повістки про призначення справи в приміщенні Київського апеляційного суду направлялися за відомими суду адресами ОСОБА_3 : АДРЕСА_2 та АДРЕСА_3 відповідно 24 січня 2020 року та 12 лютого 2020 року (том 2, а. с. 245, том. 3 а. с. 6). ОСОБА_3 не повідомила суд апеляційної інстанції про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження. Жодних заяв про зміну місця проживання або місцезнаходження до суду не подавала.
Відповідно до ч. 3 ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин.
Статтею 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР передбачено, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватись належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.  
Відтак, колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за відсутності осіб, які не з`явилися в судове засідання. 
Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового процесу, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 28 січня 2004 року належала квартира АДРЕСА_1 .
06 жовтня 2006 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 було укладено договір дарування зазначеної квартири, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Анісковою Н.А.
13 листопада 2006 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 було укладено договір дарування квартири АДРЕСА_1 , посвідченого  приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Анісковою Н.А. (том 1, а. с. 9).
У вказаній квартирі зареєстровані ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_8 (том 2, а.с.17).
З`ясувавши обставини справи, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд першої інстанції дійшов висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_2 , визнав ОСОБА_1 такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1 та виселив її із вказаного житлового приміщення.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції.
Відповідно до ст. 150 ЖК Української РСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. 
Згідно з ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. 
Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 346 ЦК України право власності припиняється у разі відчуження власником свого майна.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 156 ЖК Української РСР, ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються житловим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. 
Згідно з ч. 1 ст. 109 ЖК Української РСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.
Відповідно до ч. 3 ст. 116 ЖК Української РСР  осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.
За змістом ст. ст. 319, 346, 405 ЦК України, ст. 156 ЖК Української РСР з переходом права власності на будинок (квартиру) колишній власник втрачає право користування таким будинком (квартирою), якщо інше не буде передбачено договором.  
 Право користування будинком (квартирою) члена сім`ї безпосередньо пов`язане з правом на будинок (квартиру) її власника, тому, припинення права власності особи на будинок (квартиру) припиняє право користування ним (нею) членів сім`ї власника.
Відповідачка ОСОБА_1 була зареєстрована в квартирі АДРЕСА_1 з 05 червня 1962 року.
06 жовтня 2006 року ОСОБА_1 подарувала квартиру АДРЕСА_1  своїй онуці ОСОБА_4 . 
Тобто, з 06 жовтня 2006 року ОСОБА_1 проживала у вказаній квартирі, як член сім`ї нового власника ОСОБА_3 
13 листопада 2006 року ОСОБА_4 подарувала вказану квартируОСОБА_2 . 
Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 13 грудня 2010 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 01 червня 2011 року, відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання договору дарування квартири від 13 листопада 2006 року недійсним (том. 1, а. с. 192-198).
Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 17 червня 2016 року, на яке ОСОБА_1 посилалася, як на підставу свого позову до ОСОБА_2 про витребування майна з чужого володіння, було скасовано рішенням Апеляційного суду міста Києва від 07 грудня 2016 року та ухвалено нове рішення, яким відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання договору дарування квартири від 06 жовтня 2006 року удаваним. Вказане рішення суду апеляційної інстанції залишено без змін постановою Верховного Суду від 31 липня 2019 року (том 1, а. с. 77-80, том 2, а. с. 192-195). 
Відтак, договори дарування квартири АДРЕСА_1 від 06 жовтня 2006 року та 13 листопада 2006 року є дійсними а ОСОБА_2 є законним власником даної квартири.
Також, як було з`ясовано, після відчуження квартири ОСОБА_2 на підставі договору від 13 листопада 2006 року, ОСОБА_1 виселилася з квартири та вселилася до неї під час розгляду справи. 
Таким чином, враховуючи, що право користування ОСОБА_1 квартирою АДРЕСА_1 є похідним від права власності ОСОБА_3 , суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог нового власника квартири ОСОБА_2 про визнання ОСОБА_1 як члена  сім`ї  попереднього власника такою, що втратила право користування квартирою. Також, встановивши, що під час розгляду справи ОСОБА_1 вселилася до квартири без дозволу власника, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення вимог ОСОБА_2 про її виселення.
Колегія суддів відхиляє посилання апелянта ОСОБА_1 на те, що вона отримала від держави спірну квартиру у 1965 році та подарувала її онуці ОСОБА_3 , яка в свою чергу передарувала її сестрі свого чоловіка - ОСОБА_2 , після того вона зберігала право проживання у квартирі ще понад 10 років, у зв`язку з чим подавалася заява про застосування строків позовної давності, оскільки такі посилання не ґрунтуються на законі. ОСОБА_1 не довела, що після переходу права власності на квартиру до ОСОБА_2 , вона за домовленістю із ОСОБА_2 продовжувала проживати в квартирі.
Позов ОСОБА_2 є позовом про усунення перешкод у здійсненні права власності, на такі позови позовна давність не поширюється.
Колегія суддів відхиляє посилання ОСОБА_1 на недоведеність вчинення нею протиправних дій відносно ОСОБА_2 та спірної квартири, що нібито стало підставою для виселення, оскільки підставою для виселення було не вчинення ОСОБА_1 протиправних дій відносно ОСОБА_2 та спірної квартири, а втрата відповідачкою права користування квартирою. 
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому відхиляються колегією суддів.
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а  судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За вказаних обставин, колегія суддів приходить до висновку про залишення рішення суду без змін, а апеляційної скарги без задоволення. 
Керуючись ст.ст. 268, 367, 374, 375, 381-383  ЦПК України, суд,-
   
ПОСТАНОВИВ:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 13 грудня 2018 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.
 
Повне судове рішення складено 02 березня 2020 року
Суддя-доповідач
Судді