Постанова
Іменем України
 
03 березня 2020 року
м. Київ
 
справа № 522/946/17
 
провадження № 61-3274св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Курило В. П. (суддя-доповідач), Зайцева А. Ю., 
Коротенка Є. В.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 , 
відповідач - ОСОБА_2 , 
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Приморського районного суду міста Одеси від 07 листопада 2017 року у складі судді Тарасова А. В. та постанову апеляційного суду Одеської області від 19 грудня 2018 року у складі колегії суддів: Черевка П. М., Дрішлюка А. І., Громіка Р. Д.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
ІСТОРІЯ СПРАВИ
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У січні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до 
ОСОБА_2 про вселення, усунення перешкод в користуванні власністю.
Позовна заява мотивована тим, що згідно договору купівлі-продажу                             від 28 жовтня 1992 року позивачу на праві власності належить квартира                      АДРЕСА_1 , яка була реконструйована в житловий будинок, якому присвоєно поштову адресу -   АДРЕСА_2 . 
 
28 березня 2008 року позивачу було видано свідоцтво про право власності             № НОМЕР_1 на вказаний будинок. 
 
Позивач зареєстрований в спірному будинку з 1992 року та на теперішній час позбавлений можливості користуватися та розпоряджатися своїм майном, в зв`язку з протиправними діями ОСОБА_2 .
 
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
 
Рішенням Приморського районного суду міста Одеси від 07 листопада                2017 року позовну заяву ОСОБА_1 задоволено. 
 
Вселено ОСОБА_1  в житловий будинок, що знаходиться в АДРЕСА_2 . Зобов`язано ОСОБА_2 не чинити перешкод в користуванні спірним житловим будинком.
 
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач чинить позивачу, як власнику частини спірного будинку, перешкоди в його користуванні, внаслідок чого порушує право власності позивача.
 
Постановою апеляційного суду Одеської області від 19 грудня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення.
 
Рішення Приморського районного суду міста Одеси від 07 листопада                   2017 року залишено без змін.
 
Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції.
 
Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги
 
08 лютого 2019 року ОСОБА_2 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Приморського районного суду міста Одеси від 07 листопада 2017 року та постанову апеляційного суду Одеської області від 19 грудня 2018 року. Справу направити до суду першої інстанції для розгляду по суті.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що судами порушено норми процесуального права та неправильно застосовано норми матеріального права, не повно з`ясовано обставини справи. Судом першої інстанції безпідставно не розглянуто зустрічний позов ОСОБА_2 . Суд апеляційної інстанції розглянув апеляційну скаргу ОСОБА_2 без її присутності.
 
Судами не надано оцінки доказам, що у власності позивача є інші об`єкти нерухомості, а також судами не взято до уваги, що спірний будинок не поділено в натурі, а відтак вказане вселення призведе до порушення прав відповідача. 
 
Доводи інших учасників справи
 
Відзив на касаційну скаргу не надходив.
 
Рух касаційної скарги
 
Ухвалою Верховного Суду від 12 березня 2019 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі та витребувано матеріали цивільної справи з Приморського районного суду міста Одеси. Клопотання ОСОБА_2 про зупинення виконання рішення Приморського районного суду міста Одеси від 07 листопада 2017 року та постанови апеляційного суду Одеської області від 19 грудня 2018 року задоволено. Зупинено виконання рішення Приморського районного суду міста Одеси від 07 листопада 2017 року та постанови апеляційного суду Одеської області від 19 грудня 2018 року до закінчення касаційного провадження.
 
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ У СКЛАДІ КОЛЕГІЇ СУДДІВ ДРУГОЇ СУДОВОЇ ПАЛАТИ КАСАЦІЙНОГО ЦИВІЛЬНОГО СУДУ 
 
08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року                   № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».
 
Частиною другою розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного 
 
процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
 
За таких обставин розгляд касаційної скарги ОСОБА_2 на рішення Приморського районного суду міста Одеси від 07 листопада 2017 року та постанову апеляційного суду Одеської області від 19 грудня 2018 року здійснюється Верховним Судом в порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що діяла до 08 лютого 2020 року.
 
Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.
 
Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
 
Короткий зміст фактичних обставин справи
 
У справі, яка переглядається, судами встановлено, що згідно договору купівлі-продажу від 28 жовтня 1992 року ОСОБА_1 на праві власності належить квартира АДРЕСА_1 .
 
Спірна квартира була реконструйована, їй була присвоєна нова поштова адреса - АДРЕСА_2 .
 
28 березня 2008 року ОСОБА_1 видано свідоцтво про право власності на спірний житловий будинок АДРЕСА_2 
 
У 1994 році між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено шлюб, який був розірвано рішенням Приморського районного суду міста Одеси                  від 25 березня 2008 року. 
 
З довідки-виписки з домової книги про склад сім`ї та реєстрацію, судом встановлено, що ОСОБА_3 зареєстрований за спірною адресою з 1992 року, а відповідачка зареєстровано з 22 листопада 1995 року.
 
Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 11 серпня 2015 року, яке залишено без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, по справі № 390/1512/15-ц, було визнано спірний будинок об`єктом спільної сумісної власності позивача та відповідача. Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину житлового будинку.
 
Районним судом в судовому засіданні було встановлено, що відповідач змінила ключі від вхідних дверей будинку, в результаті чого позивач не має можливості користуватися своїм майном, а також встановлено, що відповідач чинить перешкоди позивачу у користуванні спірним будинком.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд
 
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
 
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
 
Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.
 
Згідно зі статтею 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.
 
Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
 
Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей. 
 
Згідно статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
 
Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати усунення будь-яких порушень свого права від будь-яких осіб у спосіб, який власник вважає прийнятним та ефективним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю.
 
З огляду на вказане суди попередніх інстанцій правильно встановили фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, належним чином оцінили докази та доводи сторін, та обґрунтовано виходили із наявності правових підстав для задоволення позову ОСОБА_1 , як співвласника будинку, про усунення перешкод у користуванні власністю та вселення.
 
Доводи касаційної скарги про те, що між сторонами склалися неприязні стосунки, що робить неможливим проживання позивача в спірному будинку, а також те, що спірний будинок не поділено в натурі та між сторонами не встановлено порядку користування спірним будинком не може бути підставою для позбавлення позивача права користування своєю власністю.
 
Сторони не позбавлені можливості звернутись до суду із позовом про встановлення порядку користування спірним будинком, або виділ належної їм частки в натурі.
 
Також посилання відповідача на те, що відповідачу на праві власності належить інше нерухоме майно не може бути підставою для перешкоджання у користуванні належним позивачу майном.
 
Також колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги, що судом апеляційної інстанції розглянуто апеляційну скаргу ОСОБА_2 без її присутності з наступних підстав. 
 
Відповідно до статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
 
Як вбачається з матеріалів справи, відповідач була належним чином повідомлена про судове засідання 19 грудня 2018 року, тому доводи касаційної скарги в даній частині є необґрунтованими, та не є підставою для скасування правильних по суті рішень.
 
Доводи касаційної скарги, що судом першої інстанції безпідставно не розглянуто зустрічний позов ОСОБА_2 , не заслуговують на увагу, оскільки з матеріалів справи встановлено, що суд першої інстанції обґрунтував свою відмову у прийнятті зустрічної позовної заяви             ОСОБА_2 в своїй ухвалі від 07 листопада 2017 року. 
 
Інші доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині судових рішень, та зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками судів щодо їх оцінки.
 
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання  рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.
 
Колегія суддів перевірила доводи касаційної скарги на предмет законності судових рішень виключно в межах, які безпосередньо стосуються правильності застосування судами норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв`язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів та встановлення обставин, що відповідно до правил частини першої статі 400 ЦПК України виходить за межі компетенції суду касаційної інстанції.
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін, оскільки судами правильно застосовано до спірних правовідносин норми матеріального права та не порушено норми процесуального права.
 
За змістом частини третьої статті 436 ЦПК України суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).
 
Враховуючи те, що касаційна скарга ОСОБА_2 , підлягає залишенню без задоволення, відповідно до положень частини третьої статті 436 ЦПК України Верховний Суд поновлює дію рішення Приморського районного суду міста Одеси від 07 листопада 2017 року, яке залишено без змін постановою апеляційного суду Одеської області від 19 грудня  2018 року.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу  ОСОБА_2 залишити без задоволення.
 
Рішення Приморського районного суду міста Одеси від 07 листопада                    2017 року та постанову апеляційного суду Одеської області від 19 грудня  2018 року - без змін. 
 
Поновити дію рішення Приморського районного суду міста Одеси                                  від 07 листопада 2017 року, яке залишено без змін постановою апеляційного суду Одеської області від 19 грудня  2018 року.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                          В. П. Курило
 
А. Ю. Зайцев
 
Є. В. Коротенко