П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 січня 2020 року
м. Рівне

Справа № 2-568/11
Провадження № 22-ц/4815/15/20

Головуючий у Дубровицькому районному суді 
Рівненської області: суддя Отупор К.М.
Рішення суду першої інстанції ухвалено:
об 11 год. 55 хв. 25 червня 2011 року 
Повний текст складено: не зазначено

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючий суддя: Хилевич С.В. 
судді: Бондаренко Н.В., Ковальчук Н.М.,
секретар судового засідання: Ковальчук Л.В.

учасники справи: 
позивач: ОСОБА_1 ;
відповідач: Соломіївська сільська рада Дубровицького району Рівненської області;
особа, яка не брала участі у справі, але вважає, що суд вирішив питання про її права, свободи, інтереси та обов`язки,: Релігійна громада "Свято-Преображенської парафії Рівненської єпархії Української Православної Церкви (Православної Церкви України) села Кураш Дубровицького району Рівненської області"

за участі (в апеляційному суді): представників заявника - ОСОБА_2 та адвоката Самардак Катерини Володимирівни; представника Соломіївської сільської ради Дубровицького району - Білотіла Олега Михайловича; представника ОСОБА_1 - адвоката Мацея Анатолія Михайловича,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Релігійної громади "Свято-Преображенська парафія Рівненської єпархії Української Православної церкви (Православної церкви України) села Кураш Дубровицького району Рівненської області" на рішення Дубровицького районного суду Рівненської області від 25 червня 2011 року в цивільній справі за позовом  ОСОБА_1 до Соломіївської сільської ради Дубровицького району Рівненської області про визнання права власності на житловий будинок за набувальною давністю, 
в с т а н о в и в:
       У червні 2011 року в суд звернувся ОСОБА_1 з позовом до Соломіївської сільської ради Дубровицького району Рівненської області про визнання права власності на житловий будинок за набувальною давністю. Мотивуючи свою вимогу, зазначав, що в 1989 році приїхав працювати в с.Кураш Дубровицького району Рівненської області. Того ж року він одружився та вселився в будинок, власником якого була ОСОБА_3 , що померла за п`ять років до приїзду в село. Проте вселення не було самовільним, а відбулося з дозволу сина померлої ОСОБА_4 , який в рахунок переходу права власності отримав за будинок грошову компенсацію в сумі 900 карбованців. Договору купівлі-продажу не було укладено, оскільки ОСОБА_4 не оформив належним чином своє право на цей будинок в порядку спадкування. Останній деякий час проживав в Сарненському районі, а згодом переїхав на постійне місце проживання в Херсонську чи Миколаївську область і, зі слів односельчан, через декілька років помер. З часу вселення в зазначений будинок позивач разом зі своєї сім`єю в ньому проживав, тобто відкрито і безперервно володів ним понад 20 років та жодних претензій з цього приводу не було. 
       З наведених мотивів просив визнати за собою право власності на житловий будинок згідно з технічним паспортом на садибний (індивідуальний) житловий будинок, що виготовлений Рівненським обласним бюро технічної інвентаризації станом на 20 березня 2007 року, який знаходиться в АДРЕСА_1 за набувальною давністю.
       Ухвалою Дубровицького районного суду Рівненської області від 09 червня 2011 року відкрито провадження у справі та призначено судове засідання. 
       Рішенням Дубровицького районного суду Рівненської області від 25 червня 2011 року визнано за позивачем право власності на житловий будинок згідно з технічним паспортом на садибний (індивідуальний) житловий будинок, виготовлений Рівненським обласним бюро технічної інвентаризації станом на 20 березня 2007 року, що знаходиться в АДРЕСА_1 за набувальною давністю.
       На рішення суду Релігійною громадою "Свято-Преображенської парафії Рівненської єпархії Української Православної Церкви (Православної Церкви України) села Кураш, Дубровицького району Рівненської області" (далі - Релігійна громада) як особою, яка не брала участі у справі, але вважає, що суд вирішив питання про її права, свободи, інтереси та обов`язки, подано апеляційну скаргу, де покликалась на незаконність і необґрунтованість рішення суду, що полягало в порушенні норм процесуального права та неправильному застосуванні норм матеріального права. 
       На її обґрунтування зазначалося, що саме Релігійна громада, починаючи з 03 квітня 1989 року є власником житлового будинку, що знаходиться в АДРЕСА_1 . Така обставина підтверджується договором купівлі-продажу від 03 квітня 1989 року, який посвідчений секретарем Соломіївської сільської ради Дубровицького району Рівненської області. Відповідно до договору за будинок заявником було сплачено  ОСОБА_4 . 1 500 карбованців. Однак до участі у справі Релігійну громаду не залучено. При цьому з 1989 року по 2019 року позивач був керівником Релігійної громади та приховав від членів Релігійної громади факт права власності на спірний будинок. Тому суд розглянув справу без участі титульного власника майна, а також не перевірив добросовісність дій позивача щодо заволодіння чужим майном. Згідно з ст. 344 ЦК України за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно. Вселяючись у спірний житловий будинок, позивач  знав, що будинок належить на праві власності Релігійній громаді і набути право власності на таке житло за набувальною давністю у нього не має підстав. Збір коштів для купівлі житлового будинку проводився шляхом здійснення обходу кожного господарства. За наявності власника житлового будинку орган сільського самоврядування є неналежним відповідачем у справі.
       З наведених мотивів просить рішення суду попередньої інстанції скасувати, а в задоволенні позову відмовити.
       У поданому на апеляційну скаргу відзиві представник позивача - адвокат Мацей А.М. вважав доводи заявника безпідставними, необґрунтованими та такими, що не підтвердженими жодними належними і допустимими доказами, а права та обов`язки Релігійної громади непорушеними. Тому просив постановити ухвалу про закриття апеляційного провадження. 
       Правом подання відзиву на апеляційну скаргу відповідач не скористався. 
       Заслухавши суддю-доповідача, думку осіб, які беруть участь у справі і з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи заявника, колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги. 
       Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно зі ст.ст. 4, 5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Відповідно до п. 8 ч. 3 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства в Україні є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом.
Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 11 грудня 2007 року № 11-рп/2007 зазначав, що реалізацією права особи на судовий захист є можливість оскарження судових рішень у судах апеляційної та касаційної інстанцій. Перегляд судових рішень в апеляційному та касаційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів людини та громадянина (абзац третій підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини).
Конституційні гарантії захисту прав і свобод людини і громадянина в апеляційній інстанції конкретизовано в главі 1 розділу V ЦПК України, де врегульовано порядок і підстави для апеляційного оскарження рішень та ухвал суду в цивільному судочинстві.
За змістом ст. 352 ЦПК України, право на апеляційне оскарження мають особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки.
       Тобто особи, які не брали участі в справі, мають право оскаржити в апеляційному порядку лише ті судові рішення, які безпосередньо встановлюють, змінюють або припиняють права та обов`язки цих осіб.
       Саме цим правом скористалась Релігійна громада та, обґрунтовуючи апеляційну скаргу, навела підтвердженими доказами доводи про порушення свого права. 
       Випискою з протоколу №20 засідання Ради у справах релігій при Раді Міністрів СРСР від 28 жовтня 1988 року підтверджено реєстрація релігійного об`єднання Російської православної церкви в с. Кураш Дубровицького району та передачі молитовної споруди. 
       Відповідно до виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань 25 вересня 1991 року зареєстровано Релігійну громаду "Свято-Преображенської парафії Рівненської єпархії Української Православної Церкви (Православної Церкви України) села Кураш Дубровицького району Рівненської області" як юридичну особу, основним видом економічної діяльності є діяльність релігійних організацій. 
       Згідно з довідкою виконкому Соломіївської сільської ради Дубровицького району Рівненської області №1701 від 13.10.2019 за записами господарської книги за 1991 - 1995 роки №2, особовий рахунок № НОМЕР_1 в АДРЕСА_1 спірний житловий будинок обліковується як церковний. 
       З наданої позивачем до суду попередньої інстанції довідки №1330, виданої виконавчим комітетом Соломіївської сільської ради Дубровицького району Рівненської області 16 травня 2011 року, видно, що факт проживання сім`ї ОСОБА_1 в спірному домоволодінні з 1989 року підтверджено, зокрема господарською книгою №2, особовий рахунок № НОМЕР_1 за 1991-1995 роки. 
       Як видно з протоколу судового засідання від 17 червня 2011 року, представник відповідача пояснив, що в 1990 році був обраний головою сільської ради. Громада села дійсно збирала гроші для купівлі будинку на церкву. При цьому наполіг на виклику до суду ОСОБА_4 , який проживає в с. Сарни, адже вважав, що останній може мати претензії на спірне нерухоме майно. 
       Свідок ОСОБА_5 також підтвердила, що будинок було куплено громадою священику. Теж саме ствердила у суді першої інстанції і ОСОБА_6 . 
За даними протоколу судового засідання від 25 червня 2011 року допитаний як свідок ОСОБА_4 вказав, що коли приїхав у 1986 році з Росії, то священик в будинку не жив. ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 купили в нього будинок для священика за 900 карбованців. Після продажу будинку він в село не приїжджав та вважав, що цей будинок є власністю позивача. 
Відповідно до договору купівлі-продажу, затвердженого секретарем Соломіївської сільської ради народних депутатів Дубровицького району Рівненської області 03 квітня 1989 року, ОСОБА_4 продав громаді села Кураш в особі ОСОБА_10 житловий будинок з усіма господарськими будівлями, що до нього прилягають і які знаходяться в с. Кураш. 
       Довідкою №163 про реєстрацію виконавчого органу і ревізійної комісії релігійної об`єднання підтверджено, що на підставі рішення від 28 жовтня 1988 року про реєстрацію релігійного об`єднання православної Свято-Преображенської церкви, яка знаходиться в с. Кураш Дубровицького району, 19 грудня 1988 року зареєстровано виконавчий орган цього об`єднання в складі громадян: ОСОБА_11 , ОСОБА_12, ОСОБА_13 та ревізійної комісії в складі громадян: ОСОБА_14, ОСОБА_15 ОСОБА_10
       За положеннями ст. 128 ЦК Української РСР право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передання речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Переданням визнається вручення речей набувачеві.
       Таке правове регулювання правовідносин щодо права власності на майно застосовується до прав, які виникли, або могли виникнути до січня 2004 року.
       Отже, суд першої інстанції при вирішенні питання про визнання права власності на житловий будинок за набувальною давністю вирішив права особи, яка має право на це майно, проте не була залучена до участі у справі.
       Хоча він як державний орган, на який покладено обов`язок вирішення справи відповідно до закону, мав право й був зобов`язаний визначити суб`єктний склад спору залежно від характеру правовідносин і норм матеріального права, які підлягають застосуванню.
       На наведені обставини суд належної уваги не звернув та у порушення вимог ст.ст. 12, 51, 197 ЦПК України не сприяв всебічному і повному з`ясуванню обставин справи, не роз`яснив особам, які беруть участь у справі, їх прав та обов`язків, не попередив про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій, не вирішив питання про залучення до участі Релігійної громади.
       Спонуканням для скасування оскаржуваного рішення відповідно до п. 4 ч. 3 ст. 376 ЦПК України є порушення судом першої інстанції норм процесуального права, що призвело до прийняття судового рішення про права, свободи, інтереси та обов`язки особи, яка не була залучена до участі в справі.
       Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. 10 п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).
       В силу правил ст. 141 ЦПК України понесений Релігійною громадою при поданні апеляційної скарги судовий збір в розмірі 1 814,72 гривень необхідно стягнути на її користь із позивача.
       Щодо понесених заявником витрат на професійну правничу допомогу, то підстави для їхнього стягнення відсутні, адже документально належними та допустимими доказами їх підтверджено не було.
       Керуючись ст. ст. 368, 376, 381-384, 388-391 ЦПК України, апеляційний суд
п о с т а н о в и в :
       Апеляційну скаргу Релігійної громади "Свято-Преображенської парафії Рівненської єпархії Української Православної Церкви (Православної Церкви України) села Кураш Дубровицького району Рівненської області" задовольнити. 
       Рішення Дубровицького районного суду Рівненської області від 25 червня 2011 року скасувати. 
        ОСОБА_1 відмовити в задоволенні позову до Соломіївської сільської ради Дубровицького району Рівненської області про визнання права власності на житловий будинок за набувальною давністю.
       Стягнути із ОСОБА_1 на користь Релігійної громади "Свято-Преображенської парафії Рівненської єпархії Української Православної Церкви (Православної Церкви України) села Кураш Дубровицького району Рівненської області" 1 814 (одна тисяча вісімсот чотирнадцять) гривень 72 копійки судового збору. 
       Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
       Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено: о 08 год. 50 хв. 22.01.2020

Головуючий :                                                                 С.В. Хилевич

Судді:                                                                                Н.В. Бондаренко

                                                                               Н.М. Ковальчук

Виготовлено з автоматизованої системи документообігу суду.
Суддя
Рівненського апеляційного суду
22 січня 2020 року С.В.Хилевич