Ухвала
    
30 січня 2020 року
м. Київ
 
справа № 295/9010/18
провадження № 61-1644ск20 
 
Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Крата В. І. розглянув касаційну скаргу Міністерства внутрішніх справ України, яка підписана представником Отродою Тетяною Юріївною, на рішення Печерського районного суду м. Києва від 25 липня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 19 грудня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України про стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних за прострочення виконання грошового зобов`язання,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Відповідно до частини третьої статті 6 Закону України «Про доступ до судових рішень» суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру.
 
Аналіз Єдиного державного реєстру судових рішень свідчить, що у липні 2018 року  ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Міністерства внутрішніх справ України про стягнення інфляційних втрат у розмірі 44 605,86 грн та трьох відсотків річних за прострочення виконання грошового зобов`язання у розмірі 10 295,35 грн, а всього 54 901,21 грн.
 
Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 25 липня 2019 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 19 грудня 2019 року, позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з Міністерства внутрішніх справ України на користь ОСОБА_1 3% річних у розмірі 1 579,98 грн та 6 469,71 грн інфляційних втрат, а всього 8 049,69 грн. У іншій частині позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
17 січня 2020 року засобами поштового зв`язку Міністерство внутрішніх справ України подало до Верховного Суду касаційну скаргу, яка підписана представником ОСОБА_2 , на рішення Печерського районного суду м. Києва від 25 липня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 19 грудня 2019 року. Міністерство внутрішніх справ України посилається на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушенням норм процесуального права і просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог та постанову суду апеляційної інстанції і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити. 
 
У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
 
Відповідно до пункту 1 частини шостої, частини дев`ятої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
 
Ціна позову у справі № 295/9010/18 становить 54 901,21 грн та не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Тобто справа № 295/9010/18 є малозначною у силу вимог закону. 
 
Міністерство внутрішніх справ України у клопотанні, яке додано до касаційної скарги, вказує, що справа є малозначною, але касаційна скарга має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, оскільки існує різна практика судів апеляційної інстанції з розгляд аналогічних справ щодо застосування статті 625 ЦК України, а саме: постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 22 листопада 2018 року у справі № 806/1783/18 відмовлено у задоволенні позовних вимог, а оскарженою постановою апеляційного суду залишено в силі рішення про задоволення позовних вимог. Проте Міністерство внутрішніх справ України з урахуванням висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц, не обґрунтовує, чому саме касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики.
 
Міністерство внутрішніх справ України у клопотанні, яке додано до касаційної скарги, вказує, що справа є малозначною, але має для відповідача виняткове значення, оскільки скарга стосується питання розгляду майнових відносин, які виникли між позивачем та Міністерством внутрішніх справ України у зв`язку із здійсненням відповідачем своїх публічно-владних управлінських функцій та забезпечення права позивача на отримання соціальної гарантії, яка передбачена Законом України «про міліцію». Проте Міністерство внутрішніх справ України не обґрунтовує, в чому проявляється виняткове значення для нього цієї справи, а лише підтверджує незгоду особи, яка подала касаційну скаргу, з оскарженими судовими рішеннями. І, відповідно, не свідчить, що справа має виняткове значення для відповідача.
 
Посилання у касаційній скарзі на порушення норм матеріального та процесуального права фактично підтверджує незгоду особи, яка подала касаційну скаргу, з оскарженими судовими рішеннями. І, відповідно, не свідчить, що скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, а справа має виняткове значення для Міністерства внутрішніх справ України.
 
Посилання на інші випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню, касаційна скарга та додані до неї матеріали не містять. 
 
Однією з основних засад судочинства є забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у випадках, встановлених законом (пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України, пункт 9 частини третьої статті 2 ЦПК України).
 
Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).
 
Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
 
Таким чином, оскаржені рішення ухвалені у малозначній справі, ціна позову в якій не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Тому у відкритті касаційного провадження слід відмовити, оскільки касаційна скарга Міністерства внутрішніх справ України подана на судові рішення, що не підлягають касаційному оскарженню.
 
Керуючись статтями 19, 260, 389, 394 ЦПК України,
 
УХВАЛИВ:
 
Відмовити Міністерству внутрішніх справ України у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою на рішення Печерського районного суду м. Києва від 25 липня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 19 грудня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України про стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних за прострочення виконання грошового зобов`язання.
 
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя                                                                                                                    В. І. Крат