У Х В А Л А                             
12 лютого 2020 року
м. Київ
справа № 755/10364/19
провадження № 61-2490ск20 
Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Петров Є. В. розглянув касаційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 19 вересня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 24 грудня 2019 року у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,
ВСТАНОВИВ:
У липні 2019 року АТ КБ "ПриватБанк" звернулося до суду із позовом ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
В обґрунтування позову зазначало, що відповідачкою з метою отримання банківських послуг 21 березня 2011 року укладено кредитний договір б/н, відповідно до умов якого банк надав кредит у розмірі 11 000,00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 27,60 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Проте свої зобов`язання за договором не виконує, внаслідок чого утворилася заборгованість станом на 31 травня 2019 року становить 256 752,75 грн та складається із заборгованості за кредитом у розмірі 10 402,49 грн, заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 243 780,24 грн, заборгованості за пенею та комісією у розмірі 2 570,02 грн та заборгованості по процентам за користування кредитом з 21 березня 2011 року по 30 липня 2018 року у розмірі 116 487,54 грн.
Заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 19.09.2019 позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 10 402,49 грн. Вирішено питання судових витрат.
Постановою Київського апеляційного суду від 24 грудня 2019 року апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк»залишено без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
29 січня 2020 року (відповідно до відмітки на поштовому конверті) АТ КБ «ПриватБанк» направило до Верховного Суду касаційну скаргу на заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 19 вересня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 24 грудня 2019 року, в якій просило скасувати оскаржувані судові рішення в частині відмови в позові та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення вимог.
У відкритті касаційного провадження за вказаною касаційною скаргою необхідно відмовити з таких підстав.
Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
Згідно з пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Частиною дев`ятою статті 19 ЦПК України встановлено, що розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.
Статтею  7  Закону  України  «Про  Державний  бюджет  України  на  2020 рік» установлено що з 1 січня 2020 року прожитковий мінімум на одну працездатну особу становить 2 102,00 грн.
З огляду на положення статті 19 у системному зв`язку з нормами статей 274, 389 та 394 ЦПК України суд вправі віднести справу до категорії малозначних на будь-якій стадії її розгляду.
Предметом позову у цій справі є вимога про стягнення коштів. Ціна позову у цій справі станом на 01 січня 2020 року не перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 102, 00 грн х 500 = 1 051 000, 00 грн).
Справа є незначної складності, ціна позову не перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб та, виходячи із приписів частини четвертої статті 274 ЦПК України, не входить до переліку тих справ, що підлягають обов`язковому розгляду в порядку загального позовного провадження.
Доводи касаційної скарги про те, що зазначена справа має виняткове значення для заявника, оскільки невиконання відповідачем зобов`язань за кредитним договором перешкоджає стабільній роботі банку та порушує його права, є необґрунтованими, оскільки вони по своїй суті є викладом суб`єктивних суджень заявника, нічим не підтверджені, а тому не можуть бути підставою для висновків про наявність обставин, за яких рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню.
Крім того касаційна скарга містить посилання на те, що справа має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, оскільки судами не взято до уваги правових висновків Верховного Суду України та Верховного Суду за аналогічними справами. 
Доводи заявника у касаційній скарзі про те, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, є безпідставними, оскільки з метою забезпечення єдності правозастосовчої практики Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 зробила правовий висновок, згідно із яким Умови та правила надання банківських послуг не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами шляхом підписання заяви-анкети, а тому відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.
Висновки, зроблені судами у оскаржуваних судових рішеннях, відповідають правовому висновку, зазначеному Великою Палатою Верховного Суду у постанові від ;03 липня 2019 року у справі № 342/180/17.
Інші доводи касаційної скарги ґрунтуються на неправильному тлумаченні скаржником норм матеріального та процесуального права, не можуть бути підставами для скасування постановлених у справі судових рішень та зводяться до переоцінки доказів і незгоди заявника з висновками судів щодо їх оцінки, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.
Верховним Судом перевірено, чи мають місце підстави, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких касаційне провадження у малозначній справі підлягає відкриттю, зокрема, з урахуванням обставин, на які посилався заявник в касаційній скарзі, та зазначених підстав не встановлено.
Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають статті 129 Конституції України, згідно з якою, основними засадами судочинства є, зокрема, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Наведене повністю узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини (далі - Суд) згідно з якою умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції), «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії)).
Суд вказує, що важко погодитись з тим, що Верховний Суд, у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволяло йому відфільтровувати справи, що надходять на розгляд до нього, зобов`язаний враховувати помилки, яких припустилися суди нижчої інстанції при визначенні того, чи надавати доступ до нього. Ухвалення іншого рішення могло б суттєво завадити роботі Верховного Суду і унеможливило б виконання Верховним Судом своєї особливої ролі. У практиці Суду вже підтверджувалося, що повноваження Верховного Суду визначати свою юрисдикцію не можуть обмежуватися у такий спосіб (п. 122 рішення у справі «Zubac v. Croatia» (Зубац проти Хорватії) від 05 квітня 2018 року).
Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
Оскільки оскаржувані АТ КБ «ПриватБанк» заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 19 вересня 2019 року та постанова Київського апеляційного суду від 24 грудня 2019 року ухвалені у малозначній справі, у відкритті касаційного провадження у справі необхідно відмовити.
Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 1 частини шостої статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд
УХВАЛИВ:
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 19 вересня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 24 грудня 2019 року у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити. 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Суддя                                                                                                                       Є. В. Петров