Ухвала                                                                                              Іменем України
26 лютого 2020 року                                                                                                  
м. Київ
 
справа № 265/4249/18
провадження № 51-6368ск19
 
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого           ОСОБА_1 ,
суддів                        ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Іллічівського районного суду 
м. Маріуполя Донецької області від 07 вересня 2018 року та ухвалу Донецького апеляційного суду від 16 жовтня 2019 року,
встановив:
За вироком Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області 
від 07 вересня 2018 року
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, жителя АДРЕСА_1 , зареєстрованого за цією ж адресою, раніше не судимого,
засуджено за ч. 1 ст. 258-3 Кримінального кодексу України(далі – КК України) 
до покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років 6 місяців без конфіскації майна, за ч. 1 ст. 263 КК України – до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років 6 місяців без конфіскації майна.
Зараховано  ОСОБА_5  у строк покарання період його попереднього ув`язнення з 15 липня 2015 року по день набрання вироком законної сили з розрахунку один день тримання під вартою за два дні позбавлення волі.
Цим же вироком засуджено ОСОБА_6 , судові рішення стосовно якого не оскаржуються. Вироком суду також вирішено питання щодо процесуальних витрат та долю речових доказів.
 
Ухвалою Донецького апеляційного суду від 16 жовтня 2019 року вирок суду залишено без змін. Звільнено ОСОБА_5 з-під варти із зали суду у зв`язку з відбуванням строку покарання.
За вироком суду  ОСОБА_5 засуджено за те, що він за обставин, детально викладених у вироку, за попередньою змовою групою осіб у складі організованої групи з ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та іншими особами-членами цієї ж терористичної організації, діючи умисно, приблизно в період з травня по грудень 2014 року, використовуючи наявну в їхній терористичній організації вогнепальну зброю та боєприпаси, брав участь у вчиненні опору силам антитерористичної операції на території Донецької області, а саме під селищами Піски, Карловка, 
м. Іловайськом в Донецькому аеропорту імені Прокоф`єва.
Бударін О.В., будучи учасником терористичної організації, приблизно в період 
з 23 грудня 2014 року по 23 лютого 2015 року за невстановлених обставин незаконно отримав від свого керівництва значну кількість вогнепальної зброї, боєприпасів, вибухових речовин та пристроїв, які незаконно перевіз (переніс) до гаража біля дому № 8 на вул. Комсомольській у м. Українську Донецької області, що перебуває у його користуванні, де зберігав їх без передбаченого законом дозволу до обшуку, проведеного у вказаному гаражі. Під час проведення обшуку співробітниками міліції 15 липня 2015 року в період 04:50 по 08:15 у вказаному гаражі, яким користувався до дня обшуку ОСОБА_5 , виявлено та вилучено вогнепальну зброю, боєприпаси, вибухові речовини та вибухові пристрої.
У касаційній скарзізахисник ОСОБА_4  посилається на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить судові рішення щодо  ОСОБА_5 скасувати, а кримінальне провадження закрити. Стверджує про те, що оцінка наявних в матеріалах справи доказів не відповідає вимогам ст. 94 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК України). Захисник зазначає, що під час досудового розслідування щодо засудженого ОСОБА_5 застосовувалися недозволені методи ведення слідства. 
Перевіривши доводи, наведені в касаційній скарзі, та додані до неї копії судових рішень, Верховний Суд дійшов такого висновку.
Відповідно до ч. 1 ст. 433 КПКУкраїни суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Згідно зі ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого.
Суд касаційної інстанції не перевіряє судових рішень у частині неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження.
Згідно з вироком суду першої інстанції висновки про доведеність винуватості  ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених 
ч. 1 ст. 258-3, ч. 1 ст. 263 КК України, підтверджуються сукупністю доказів, які суд всебічно, повно й об`єктивно дослідив та належно оцінив. 
Зокрема, такими доказами є: показання свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , протокол обшуку, протоколи пред`явлення особи для впізнання за фотознімками, висновки судово-балістичної, судово-вибухотехнічної, судової комплексної хіміко-вибухотехнічної експертиз.
Незгода захисника із висновками суду, зробленими на підставі досліджених доказів, не є свідченням порушення судом процесуального закону.
Доводи захисника ОСОБА_4 в касаційній скарзі аналогічні доводам, наведеним в апеляційній скарзі ОСОБА_5 . Такі доводи апеляційний суд ретельно перевірив та визнав безпідставними, оскільки вони не знайшли свого підтвердження.  
Як убачається з копії ухвали, апеляційний суд у своєму судовому рішенні послався на конкретні фактичні дані, що містяться у кримінальному провадженні та свідчать про правильність висновків суду першої інстанції щодо фактичних обставин справи.
Призначене  ОСОБА_5 покарання відповідає вимогам статей 50, 65 КК України, воно є необхідним для його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів. 
Посилання захисника на те, що під час досудового розслідування щодо засудженого ОСОБА_5 застосовувалися недозволені методи ведення слідства, перевірялися судами нижчих інстанцій та правильно визнані необґрунтованими. Зокрема, суд першої інстанції послався на постанову про закриття кримінального провадження, а також на те, що він не обґрунтував висновку про доведення винуватості ОСОБА_5 доказами, які могли бути отримані під час його затримання. Ті ж докази, які, на думку суду, були отриманні з порушенням права на захист, визнано недопустимими. Також судом було надано обґрунтовану відповідь на доводи захисту щодо добровільної видачі ОСОБА_5 зброї з огляду на те, що зброю було вилучено під час обшуку. 
При апеляційному розгляді кримінального провадження всі доводи апеляційних скарг були перевірені та на них надано докладі відповіді.
Ухвала апеляційного суду є достатньо мотивованою та повною мірою відповідає вимогам статей 370, 419 КПК України.
Касаційна скарга не містить переконливих доводів, які потребують перевірки за матеріалами кримінального провадження. Із наданих до неї копій судових рішень видно, що підстав для задоволення скарги немає, а тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити відповідно до вимог п. 2 ч. 2 
ст. 428 КПК України.
Ураховуючи викладене, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Верховний Суд
п о с т а н о в и в:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_5 на вирок Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 07 вересня 2018 року та ухвалу Донецького апеляційного суду 
від 16 жовтня 2019 року.
Ухвала оскарженню не підлягає.
С у д д і:

 
ОСОБА_1                        ОСОБА_2                     ОСОБА_3