Ухвала
Іменем України
 
31 січня 2020 року
м. Київ
Провадження № 51-6128 ск 19
Верховний суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду у складі:
головуючого –      ОСОБА_1 ,
суддів:                  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
розглянув касаційну скаргу засудженої ОСОБА_4 на вирок Зміївського районного суду Харківської області від 29 листопада 2018 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 5 вересня 2019 року у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за № 12018220300000571, 
встановив:
вироком Зміївського районного суду Харківської області від 29 листопада 2018 року
ОСОБА_4 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка народилась у с. Таранівка Зміївського району Харківської області, зареєстрована та проживає по АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судиму, останній раз вироком Зміївського районного суду Харківської області від 3 серпня 2016 року за ч. 2 ст. 185 КК України на 2 роки позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільнену від відбування призначеного покарання з випробуванням, встановлено іспитовий строк 2 роки,
засуджено за:
-ч. 2 ст. 383 КК України на 2 роки 3 місяці позбавлення волі; 
- ч. 2 ст. 384 КК України на 2 роки позбавлення волі. 
Відповідно до ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, ОСОБА_4 остаточно призначено покарання 2 роки 3 місяці позбавлення волі.
На підставі ст. 71 КК України, за сукупністю вироків, до призначеного покарання, шляхом часткового складання, приєднано 3 місяці невідбутого покарання за вироком Зміївського районного суду Харківської області від 3 серпня 2016 року та остаточно призначено ОСОБА_4 покарання 2 роки 6 місяців позбавлення волі. 
Строк відбуття покарання ОСОБА_4 ухвалено рахувати з дня фактичного затримання – 29 листопада 2018 року.
Ухвалою Харківського апеляційного суду від 5 вересня 2019 року цей вирок залишено без змін.
За вироком суду, ОСОБА_4 визнана винуватою у тому, що вона 3 липня 2018 року перебуваючи в с. Таранівка Зміївського району Харківської області, умисно, зі свого мобільного телефону, назвавшись анкетними даними своєї сусідки, повідомила оператору служби «102» про те, що приблизно о 12 год. 30 хв. того ж дня по АДРЕСА_2 , маловідомий чоловік наніс тілесні ушкодження та заволодів майном, вказане повідомлення було зареєстроване в Журналі єдиного обліку заяв і повідомлень про вчинені кримінальні правопорушення та інші події.
Після прибуття на вказане місце слідчо-оперативної групи, ОСОБА_4 повідомила, що злочин здійснено відносно неї та, будучи попередженою про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиве повідомлення слідчому або органу досудового розслідування про вчинення злочину за ст. 383 КК України, подала письмову заяву з неправдивими відомостями про те, що 3 липня 2018 року приблизно о 8 годині, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 проникли до її житла за адресою: АДРЕСА_1 , та таємно викрали цифровий ТВ приймач, DVD плеєр, грошові кошти у сумі 300 гривень. 
Крім того, 3 липня 2018 року ОСОБА_4 надала слідчому письмову заяву з неправдивими відомостями, про вчинення злочину передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, а саме, що 3 липня 2018 року приблизно о 8 годині, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 проникли до її житла за адресою: АДРЕСА_1 , та таємно викрали цифровий ТВ приймач, DVDплеєр, грошові кошти у сумі 300 гривень, що не відповідає дійсності та спростувалося в ході проведення першочергових заходів за вказаною заявою.
4 липня 2018 року відомості за фактом звернення ОСОБА_4 внесені до ЄРДР за № 12018220300000553 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого           ч. 3 ст. 185 КК України та розпочато досудове розслідування.
4 липня 2018 року, в період часу з 16 год. 00 хв. до 16 год. 30 хв., ОСОБА_4 перебуваючи за вищевказаною адресою місця свого проживання, будучи попередженою про кримінальну відповідальність за ст. 384 КК України, за дачу завідомо неправдивих показань під час досудового розслідування, про що поставила свій підпис у протоколі допиту потерпілого від 4 липня 2018 року, з метою приховання істини у кримінальному провадженні, умисно надала завідомо неправдиві показання. 
Як убачається зі змісту касаційної скарги, засуджена ставить питання про зміну постановлених судових рішень, пом`якшення призначеного їй покарання, шляхом застосування ст. 69 КК України. Вказує, що суди при призначенні покарання не врахували пом`якшуючі обставини, а саме визнання вини, щире каяття, активне сприяння розкриттю злочинів. Призначене покарання вважає невиправдано суворим і таким, що не відповідає ступеню тяжкості вчинених злочинів та її особі. Просить призначити їй покарання не пов`язане із триманням під вартою.
Перевіривши доводи касаційної скарги та надані до неї копії судових рішень, суд касаційної інстанції не вбачає підстав для її задоволення.
Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_4 та кваліфікація її дій за ч. 2 ст. 383, ч. 2 ст. 384 КК України в касаційній скарзі не оскаржуються.
Що стосується призначеного покарання, яке, на думку засудженої, є суворим, то суд дійшов наступного висновку.
Відповідно до вимог ст. 65 КК України, суд при призначенні покарання повинен урахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, обставини, що обтяжують та пом`якшують покарання.
Згідно з ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого.
Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. 
Вказані вимоги закону при призначенні покарання ОСОБА_4 дотримані.
Суд урахував ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, дані про особу винної, яка вину визнала, щиро розкаялась, за місцем проживання скарг на неї не має, раніше неодноразово судима за вчинення умисних злочинів, нові злочини вчинила в період непогашеної судимості за умисний, в тому числі, тяжкий злочин.
Крім того, обґрунтовано визнано судом і взято до уваги обставини, що пом`якшують покарання – щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, та обставину, що його обтяжує – рецидив злочинів.
З урахуванням всіх обставин справи, даних про особу винної, в тому числі й тих, на які посилається засуджена у скарзі, суд дійшов обґрунтованого висновку про можливість її виправлення та перевиховання лише в умовах ізоляції від суспільства, призначив ОСОБА_4 покарання в межах санкцій ч. 2 ст. 383, ч. 2 ст. 384 КК України та обґрунтовано визначив його за сукупністю злочинів.
Правильно визначено і остаточне покарання, відповідно до ст. 71 КК України, оскільки ОСОБА_4 вчинила нові злочини в період іспитового строку, встановленого іншим вироком. У вироку наведено переконливі підстави такого рішення, зазначено, що за таких обставин буде досягнута мета покарання. 
Згідно ст. 69 КК України призначення основного покарання нижчого від найнижчої межі, встановленої в санкції статті, або перехід до іншого, більш м`якого виду основного покарання може мати місце лише за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного. 
Однак, зазначені в касаційній скарзі ОСОБА_4 обставини, не є такими, що у даному випадку, пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину і дають підстави для застосування ст. 69 КК України.
Рішення про призначення ОСОБА_4 покарання належним чином умотивовано, воно є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових правопорушень. З таким рішенням погоджується і суд касаційної інстанції.
Доводи про суворість призначеного покарання, які аналогічні доводам апеляційної скарги засудженої, належно перевірені апеляційною інстанцією, на них надано обґрунтовані відповіді, ухвала суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України. 
Враховуючи викладене, суд касаційної інстанції не вбачає підстав для задоволення касаційної скарги та вважає, що у відкритті провадження на підставі п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України слід відмовити.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженої ОСОБА_4 на вирок Зміївського районного суду Харківської області від 29 листопада 2018 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 5 вересня 2019 року.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1                                     ОСОБА_7                                ОСОБА_3