Постанова         
Іменем України
 
18 грудня 2019 року
м. Київ
 
справа № 759/5404/17
провадження № 61-23666св18 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Ступак О. В.,
суддів: Гулейкова І. Ю., Олійник А. С., Усика Г. І. (суддя-доповідач), Яремка В. В.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 , 
відповідач - Фізична особа-підприємець ОСОБА_2 , 
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 08 грудня 2017 року у складі судді Величко Т. О. та постанову Апеляційного суду міста Києва від 14 березня 
2018 року у складі колегії суддів: Гаращенка Д. Р., Невідомої Т. О., Пікуль А. А.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог 
 
У квітні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (далі - ФОП ОСОБА_2 ) про захист прав споживачів, визнання договору про надання юридичних послуг недійсним та стягнення коштів.   
 
На обгрунтування позовних вимог зазначав, що 09 листопада 2016 року між ним та ФОП ОСОБА_2 укладений договір про надання юридичних послуг 
№ б/н з метою отримання юридично-консультативних послуг щодо оскарження відмови у надані йому групи інвалідності пожиттєво. На виконання пункту 5.1.1. договору, в день його підписання, він сплатив на користь ФОП ОСОБА_2 
8 000,00 грн, однак відповідач юридично-консультативні послуги за цим договором не надав. 14 листопада 2016 року він звернувся до відповідача з вимогою про розірвання договору за згодою сторін, однак відповідач відмовився, у зв`язку з чим, він був змушений звернутися до поліції із заявою про вчинення шахрайських дій ФОП ОСОБА_2 05 грудня 2016 року старшим слідчим Шевченківського управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві Коваленком О. А. винесено постанову про закриття кримінального провадження у зв`язку з відсутністю в діяннях ФОП ОСОБА_2 складу кримінального правопорушення та роз`яснено право на звернення до суду за захистом свого порушеного права. 07 грудня 2016 року за наслідками повторного його огляду, який відбувся 28 листопада 2016 року, медико- соціальною експертною комісією видано довідку про встановлення йому другої групи інвалідності безстроково з 01 листопада 2016 року, яку він отримав самостійно. 
 
З Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань убачається, що ФОП ОСОБА_2 здійснював адвокатську діяльність за кодом видів економічної діяльності (далі - КВЕД) 74.11.1, яку припинено 07 листопада 2007 року, а з 16 січня 2013 року - за КВЕД 69.10 (діяльність у сфері права (основний)). На підставі рішення Ради адвокатів Київської області від 23 квітня 2009 року за № 186 діяльність адвоката 
ОСОБА_2 зупинена з 23 квітня 2013 року, за його власною ініціативою. 
 
Відповідач не був адвокатом, а тому не міг здійснювати представництво його інтересів в суді. Крім того, вказував на те, що у порушення вимог Закону України «Про захист прав споживачів» він не отримав від відповідача необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про послуги, які йому надаються, умовами договору передбачена непомірно висока його відповідальність за невиконання умов договору, тоді як відповідальність відповідача за невиконання чи неналежне виконання умов договору взагалі не передбачена, що свідчить про те, що умови цього договору є несправедливими та суперечать принципу добросовісності. 
 
Посилаючись на наведене, позивач просив визнати несправедливими умови договору про надання юридичних послуг від 09 листопада 2016 року, укладеного між ним та ФОП ОСОБА_2 , визнати недійсним в цілому договір про надання юридичних послуг від 09 листопада 2016 року, укладений між ним та ФОП ОСОБА_2 , та стягнути з ФОП ОСОБА_2 на його користь грошові кошти в розмірі 8 000,00 грн. 
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 08 грудня 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено. 
 
Визнано несправедливими умови договору про надання юридичних послуг 
від 09 листопада 2016 року, укладеного між ОСОБА_1 та ФОП 
ОСОБА_2 . 
 
Визнано недійсним у цілому договір про надання юридичних послуг 
від 09 листопада 2016 року, укладений між ОСОБА_1 та ФОП 
ОСОБА_2 , з дня його укладання - 09 листопада 2016 року. 
 
Стягнуто з ФОП ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 8 000,00 грн. 
 
Вирішено питання розподілу судових витрат. 
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що в порушення частини другої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» умови оспорюваного договору, зокрема пункти 5.1., 5.1.2, 5.1.3 є несправедливими, містять нечіткі та двозначні положення, які ввели позивача в оману щодо істотних умов договору, а тому суперечать принципу добросовісності, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду позивача, а тому позовні вимоги ОСОБА_1 є обгрунтованими та підлягають задоволенню у повному обсязі. 
 
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції
 
Постановою Апеляційного суду міста Києва від 14 березня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, рішення Святошинського районного суду м. Києва від 08 грудня 2017 року залишено без змін.
 
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи та застосував норми матеріального права, рішення суду є законним та обгрунтованим, а тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги. Аналізуючи укладений між сторонами договір про надання юридичних послуг, апеляційний суд вважав, що умови договору є несправедливими по відношенню до позивача, як споживача послуг, що підтверджується пунктом 8 договору, відповідно до якого виконавець має право в односторонньому порядку припинити виконання своїх зобов`язань за цим договором у випадку, якщо замовник не сплатить коштів, передбачених цим договором. Оспорюваний договір не містить умов про надання споживачеві права розірвати укладений договір та повернути кошти, що є порушенням пункту 6 частини третьої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» та однією з підстав для визнання договору недійсним. У порушення пунктів 3, 8, 15 частини третьої статті 18 зазначеного Закону договір передбачає санкції щодо невиконання умов договору споживачем, тоді як відповідальність відповідача умовами договору не передбачена. Апеляційний суд відхилив доводи заявника про те, що юридичні послуги не відносяться до побутових послуг, а тому не підпадають під дію Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки позивач уклав договір про надання йому юридичних послуг для власних потреб, а тому є споживачем таких послуг. Оскільки відповідач на направлене йому позивачем повідомлення від 27 березня 2017 року про розірвання спірного договору у зв`язку з його невиконанням відповіді не надав, кошти за договором не повернув, апеляційний суд дійшов висновку, що зазначене може свідчити про нечесну підприємницьку діяльність та порушення прав позивача, як споживача, що є підставою для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .
 
Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги
 
У травні 2018 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ФОП 
ОСОБА_2 , у якій заявник просив скасувати рішення Святошинського районного суду м. Києва від 08 грудня 2017 року і постанову Апеляційного суду міста Києва від 14 березня 2018 року, та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовити в повному обсязі, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права. 
 
Касаційна скарга мотивована посиланням на те, що у порушення вимог статей 263, 367 ЦПК України суди попередніх інстанцій належним чином не обгрунтували свої висновки та не вказали, які саме пункти оспорюваного договору є несправедливими. Відповідно до КВЕД основним видом його діяльності є діяльність у сфері права, тобто надання юридичних (правових) послуг. Згідно з пунктом 297.1 статті 297 Податкового Кодексу України діяльність у сфері права (надання юридичних послуг) не є побутовою послугою, а тому його діяльність не є наданням послуг для власних побутових потреб громадянина у розумінні Закону України «Про захист прав споживачів». Суди наведеного не урахували та не визначилися з нормою права, яка відносить діяльність у сфері права (надання юридичних послуг) до побутових послуг, а тому дійшли помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 .   
 
Короткий зміст вимог та доводів відзиву на касаційну скаргу
 
У липні 2018 року до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу від ОСОБА_1 , у якому він зазначав, що суди попередніх інстанцій повно та всебічно з`ясували обставини справи та ухвалили законні і обгрунтовані рішення, підстави для їх скасування відсутні.
 
Рух справи в суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 21 червня 2018 року відкрито касаційне провадження та витребувано справу з місцевого суду. 
 
Ухвалою Верховного Суду від 09 грудня 2019 року справу призначено до судового розгляду.
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга ФОП ОСОБА_2 підлягає задоволенню з таких підстав.
 
Установлені судами фактичні обставини справи
 
09 листопада 2016 року між ОСОБА_1 та ФОП ОСОБА_2 укладений договір про надання юридичних послуг № б/н, предметом якого є отримання юридично-консультативних послуг щодо оскарження рішення про відмову в надані позивачеві групи інвалідності пожиттєво. 
 
Відповідно до пункту 3.1. договору виконавець має право вимагати та отримувати від замовника всі необхідні документи та відомості для виконання своїх зобов`язань.
 
Згідно з пунктом 3.2. договору виконання виконавцем своїх обов`язків по договору підтверджується фактичним виконанням обов`язків за договором.
 
На виконання пункту 5.1.1. договору, 09 листопада 2016 року ОСОБА_1 сплатив ФОП ОСОБА_2 8 000,00 грн.
 
У випадку представництва інтересів замовника працівниками виконавця в суді та інших органах, замовник сплачує на користь виконавця оплату у розмірі 800,00 грн (без ПДВ) не пізніше 3 днів до дня вчинення представницької дії (пункт 5.1.2 договору).
 
У випадку вирішення справи на користь замовника (повного або часткового задоволення позовних вимог), замовник додатково сплачує на користь виконавця грошову винагороду у розмірі 8 000,00 грн (без ПДВ) не пізніше 10 днів з дня набрання рішенням суду законної сили, або добровільного надання ІІ групи інвалідності пожиттєво (пункт 5.1.3 договору).
 
Пунктом 8 договору передбачено, що виконавець має право в односторонньому порядку припинити виконання своїх зобов`язань за цим договором у випадку, якщо замовник не сплатив коштів, передбачених договором.
 
Відповідно до пункту 9 договору замовник у разі не сплати (не своєчасної оплати) коштів передбачених цим договором, сплачує на користь виконавця пеню в розмірі трьох процентів за кожен день прострочення від загальної суми боргу. Також на суму боргу нараховується плата за користування чужими грошима відповідно до статті 625 ЦК України в розмірі трьох процентів за кожен день прострочення від загальної суми боргу.
 
Згідно з пунктом 10 у разі вчинення дій, що свідчать про односторонню відмову замовника від договору (зокрема - не оплата представницьких дій згідно з пунктом 5.1.2, не повідомлення про день та час судових засідань, залучення до участі у справі інших представників без згоди виконавця, скасування довіреності) - замовник зобов`язаний сплатити штраф в п`ятикратному розмірі від ціни (суми) цього договору.
 
Підписуючи цей договір, замовник підтверджує, що йому була надана повна інформація щодо суті юридичних послуг, що підлягають наданню за умовами цього договору (пункт 11 договору).   
 
07 грудня 2016 року, ОСОБА_1 , без надання юридично-консультативних послуг ФОП ОСОБА_2 , на підставі проведеного 28 грудня 2016 року повторного його огляду медико-соціальною експертною комісією, видано довідку серії АВ № 0215477 про встановлення йому 2 групи інвалідності безстроково з 01 листопада 2016 року.
 
Позиція Верховного Суду та нормативно-правове обгрунтування 
 
Задовольняючи позов, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, виходив з того, що в порушення частини другої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» умови оспорюваного позивачем договору є несправедливими, оскільки містять нечіткі та двозначні положення, що ввели позивача в оману щодо істотних умов договору, а тому суперечать принципу добросовісності, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків, та завдають шкоду позивачеві.
 
Верховний Суд не може погодитись з таким висновком судів попередніх інстанцій з огляду на таке. 
 
Відповідно до частини першої статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
 
Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша та друга статті 638 ЦК України).
 
Згідно із статтею 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання.
 
Відповідно до статті 903 ЦК України у випадку, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. У разі неможливості виконати договір про надання послуг, що виникла не з вини виконавця, замовник зобов`язаний виплатити виконавцеві розумну плату. Якщо неможливість виконати договір виникла з вини замовника, він зобов`язаний виплатити виконавцеві плату в повному обсязі, якщо інше не встановлено договором або законом.
 
Статтею 611 ЦК України встановлено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, а згідно із частиною першою статті 906 цього Кодексу збитки, завдані замовнику невиконанням або неналежним виконанням договору про надання послуг за плату, підлягають відшкодуванню виконавцем, у разі наявності його вини, у повному обсязі, якщо інше не встановлено договором.
 
Частиною першою статті 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. 
 
Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, тобто: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
 
За змістом статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Якщо до положення вносяться зміни, такі зміни вважаються чинними з моменту їх внесення. Якщо в результаті застосування умов договору, що обмежують права споживача, споживачеві завдано збитків, вони повинні відшкодовуватися винною особою у повному обсязі.
 
Аналізуючи положення статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», необхідно дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності; по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. 
 
Зазначений правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду України від 11 вересня 2013 року у справі № 6-40цс13 та від 08 червня 2016 року у справі № 6-330цс16. 
 
Частиною другою статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткій, незрозумілій або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.
 
Відповідно до абзацу 1 частини шостої статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.
 
Відповідно до частини першої статті 57 ЦПК України 2004 року, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
 
Частиною першою статті 60 ЦПК України 2004 року передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
 
Відповідно до статті 179 ЦПК України 2004 року предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обгрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Для встановлення у судовому засіданні фактів досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів.
 
Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи. Обов`язок доказування покладається на сторін, суд не може збирати докази за власною ініціативою. 
 
З матеріалів справи вбачається, що позивач ОСОБА_1 підписав договір про надання юридичних послуг від 09 листопада 2016 року без будь-яких зауважень та застережень, що свідчить про надання ним своєї повної та безумовної згоди на укладення договору саме у редакції, яка була ним підписана.
 
ОСОБА_1 сплатив відповідачеві попередню оплату в розмірі 
8 000,00 грн в день підписання договору про надання юридичних послуг 
від 09 листопада 2016 року, всі інші передбачені договором зобов`язання ОСОБА_1 та покладення на нього відповідальності за порушення умов договору, перебувають у прямому зв`язку з виконанням ФОП ОСОБА_2 обов`язку вчинити певні дії на користь позивача (представництво інтересів позивача в суді та інших органах (пункт 5.1.2 договору), вирішення справи на користь позивача (пункт 5.1.3 договору), та залежать від виконання ОСОБА_1 зобов`язань щодо внесення ним оплати за надані юридичні послуги (пункт 9 договору), чи наступають у разі його односторонньої відмови від укладеного договору (пункт 10 договору), а тому висновок судів попередніх інстанцій про те, що спірний договір містить положення, які призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін на шкоду споживача, є необгрунтованим.
 
Одним із засад цивільного судочинства є свобода договору (пункт 3 статті 3 ЦК України), відповідно до якої сторони мають право відступити від положень актів цивільного законодавства регулювати свої відносини на власний розсуд, визначальним у такому врегулюванні є те, що сторони не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо у таких актах прямо вказано про це, а також у разі якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає із їх змісту або із суті відносин між сторонами (частини 3, 4 статті 6 ЦК України).  
 
Аналізуючи пункт 8 договору щодо права виконавця в односторонньому порядку припинити виконання зобов`язань за договором про надання юридичних послуг у випадку не сплати замовником коштів, передбачених договором, та вважаючи такі умови договору несправедливими відповідно до пункту 6 частини третьої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки договір не містить умов щодо надання права споживачу розірвати укладений договір та повернути кошти, апеляційний суд не звернув увагу на те, що вказаний пункт договору не наділяє ФОП ОСОБА_2 правом на розірвання договору в односторонньому порядку, а лише вказує на можливість припинення ним виконання своїх зобов`язань у випадку не сплати замовником коштів за надані послуги, а тому висновок суду апеляційної інстанції про те, що умови цього пункту є несправедливими та свідчать про нечесну підприємницьку практику відповідача, є необґрунтованими.
 
Ураховуючи наведене, Верховний Суд дійшов висновку, що оспорюваний договір про надання юридичних послуг був укладений між сторонами добровільно, відповідно до положень чинного законодавства, його умови відповідають загальним засадам цивільного законодавства, а тому суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про визнання його недійсним.
 
Відповідно до частини другої статті 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.
 
Зважаючи на те, що у зазначеній справі містяться ознаки не виконання ФОП ОСОБА_2 умов договору, однак такі вимоги позивачем у зазначеній справі не заявлялися і не були предметом перевірки суду, позивач не позбавлений права звернутися до відповідача з позовом про розірвання договору про надання юридичних послуг від 09 листопада 2016 року з підстав, передбачених частиною другою статті 651 ЦК України, у зв`язку з істотним порушенням відповідачем умов договору. 
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Згідно з частинами першою, четвертою статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. 
 
Зважаючи на те, що внаслідок неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права суди попередніх інстанцій неправильно визначилися з характером спірних правовідносин та неправильно вирішили спір, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про скасування рішення Святошинського районного суду м. Києва від 08 грудня 2017 року та постанову Апеляційного суду міста Києва від 14 березня 2018 року, з ухваленням у справі нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 . 
 
Щодо розподілу судових витрат 
 
Згідно із частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
 
Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша статті 141 ЦПК України). Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача (пункт 1 частини першої вказаної статті).
 
Відповідно до частини шостої статті 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
 
Згідно з пунктом 9 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються особи з інвалідністю I та IIгруп, законні представники дітей з інвалідністю і недієздатних осіб з інвалідністю.
 
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
Оскільки ОСОБА_1 звільнений від сплати судового збору, як особа з інвалідністю ІІ групи, а касаційну скаргу відповідача задоволено та ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову, то судові витрати 
ФОП ОСОБА_2 , понесені ним за подання апеляційної скарги у розмірі 
704,00 грн та за подання касаційної скарги у розмірі 938,66 грн, в загальному розмірі 1 642,66 грн, підлягають відшкодуванню за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
 
Керуючись статтями 400, 409, 412, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 задовольнити.
 
Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 08 грудня 2017 року та постанову Апеляційного суду міста Києва від 14 березня 2018 року скасувати, ухвалити нове судове рішення.
 
У задоволенні позову ОСОБА_1 до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про захист прав споживачів, визнання договору про надання юридичних послуг недійсним та стягнення коштів, відмовити.
 
Судовий збір, сплачений Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 за подання апеляційної та касаційної скарг у розмірі 1 642,66 грн, підлягає відшкодуванню за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
 
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                     О. В. Ступак
Судді:                                                                                                І. Ю. Гулейков 
                                                                                                          А. С. Олійник
Г. І. Усик
В. В. Яремко