Справа № 459/1805/17                         Головуючий у 1 інстанції: Кріль М.Д. 
Провадження № 22-ц/811/622/18                 Доповідач в 2-й інстанції: Шеремета Н. О. 
Категорія: 84

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

20 січня 2020 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого: Шеремети Н.О.
суддів: Крайник Н.П., Савуляка Р.В.
секретаря: Куцика І.Б.
з участю: представника АТ КБ «ПриватБанк» - Жарського І.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 05 березня 2018 року,-

ВСТАНОВИВ:

в липні 2017 року ОСОБА_1  звернувся в суд з позовом до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», треті особи, без самостійних вимог: приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар Ірина Михайлівна, Васильківський районний відділ ДВС ГТУЮ у Дніпропетровській області, Червоноградський міський відділ ДВС ГТУЮ у Львівській області про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.
В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 26.06.2017 року в Червоноградському міському ВДВС його та його представника було ознайомлено з матеріалами виконавчого провадження ВП №53055078 за виконавчим написом №6717 від 08.08.2016 року, вчиненим приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І. М. за кредитним договором №СGR0GI0000003870 від 14.03.2008 року. Зазначає, що 21.07.2016, рішенням Червоноградського міського суду Львівської області, залишеним без змін Апеляційним судом Львівської області, відмовлено в позові ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення боргу за кредитним договором № СGR0GI0000003870 від 14.03.2008 року. Вважає, що сума заборгованості, про стягнення якої вчинено виконавчий напис, є спірною і ПАТ КБ «ПриватБанк» не мав законного права звертатися за вчиненням виконавчого напису нотаріуса у відповідності до вимог ст. 88 Закону України «Про нотаріат». З наведених підстав просив визнати виконавчий напис нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М. за реєстровим №6717 від 08.08.2016 року таким, що не підлягає виконанню та стягнути з відповідача на його користь сплачений судовий збір в розмірі 640 грн., та стягнути з відповідача судові витрати, що пов`язані з його явкою та явкою його представника до суду. З урахуванням уточнених позовних вимог також просив стягнути з відповідача 320 грн. судового збору за подання заяви про забезпечення позову.
Рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 05 березня 2018 року позов ОСОБА_1 – задоволено частково.
Визнано виконавчий напис приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар Ірини Михайлівни №6717, зареєстрований в реєстрі 08.08.2016 року – таким, що не підлягає виконанню.
Стягнуто з Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 судові витрати в розмірі 960 (дев`ятсот шістдесят) грн., які складаються з: 640,00 грн. – судового збору за подання позовної заяви, та 320,00 грн. – судового збору за подання заяви про забезпечення позову.
В решті позовних вимог – відмовлено.
Ухвалу Червоноградського міського суду Львівської області від 20.12.2017 року про забезпечення позову, після набрання рішенням законної сили – скасовано.
Рішення суду оскаржило Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк».
Вважає, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, без з`ясування обставин, що мають значення для правильного вирішення справи. Посилається на те, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого Кабінетом Міністрів України від 29 червня 1999 року №1172. Зазначає, що нотаріус під час вчинення виконавчого напису не встановлює права та обов`язки учасників правовідносин, а лише перевіряє наявність необхідних документів, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку. З метою вчинення виконавчого напису, нотаріусу було надано передбачені Переліком документи, у тому числі генеральну угоду, розрахунок заборгованості, письмову вимогу банку про усунення порушення та докази її направлення. Також апелянт стверджує, що неотримання або несвоєчасне отримання боржником повідомлення про порушення зобов`язання, не може бути підставою для визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню та не свідчить про порушення нотаріусом вимог чинного законодавства. Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в позові у повному обсязі.
Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представника АТ КБ «ПриватБанк» - Жарського І.Р. на підтримання доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що нотаріус вчиняє виконавчі написи при наявності документів, які підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а як вбачається із матеріалів справи на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису існував судовий спір з приводу стягнення заборгованості, що свідчить про те, що сума заборгованості не була безспірною. 
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду з огляду на таке.
Матеріалами справи підтверджується, що 14 березня 2008 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено договір про іпотечний кредит, згідно з яким останньому надано кредитні кошти в розмірі 123 000 грн. строком до 14 березня 2028 року на умовах визначених вказаним договором.
В забезпечення виконання зобов`язань між ЗАТ КБ «ПриватБанк», ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір поруки, згідно з яким останній зобов`язався відповідати перед кредитором солідарно в повному обсязі за своєчасне виконання боржником усіх його зобов`язань за договором про іпотечний кредит.
Як вбачається з матеріалів справи, 08 серпня 2016 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар Іриною Михайлівною вчинено виконавчий напис про стягнення з  ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» суми заборгованості за кредитним договором № СGR0GI0000003870 від 14.03.2008 року у розмірі: залишок заборгованості за кредитом – 119 463,51 гривні; залишок заборгованості за відсотками – 191 257, 81 гривень; пеня – 560 995,84 гривень, що всього становить 871 717, 16 грн. Витрати, пов`язані із вчиненням виконавчого напису – 1 700,00 гривень. Всього, з урахуванням витрат пов`язаних з вчиненням виконавчого напису 873 417, 16 грн. Строк, за який провадиться стягнення, вісім років три місяці двадцять чотири дні, а саме з 14.03.2008 року до 08.07.2016 року.
 
Відповідно до ст.ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених ч.1 ст. 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.
При цьому, відповідно до ст.18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом.
Згідно з частиною першої статті 1 Закону України від 2 вересня 1993 року № 3425-XII «Про нотаріат» (далі – Закон «Про нотаріат») нотаріат в Україні – це система органів і посадових осіб, на які покладено обов`язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності.
Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом «Про нотаріат» та іншими актами законодавства України (частина перша статті 39 Закону «Про нотаріат»). Цим актом є, зокрема, Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року № 296/5 та зареєстрований у Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 року за № 282/20595 (далі – Порядок вчинення нотаріальних дій, Порядок).
Вчинення нотаріусом виконавчого напису – це нотаріальна дія (пункт 19 статті 34 Закону «Про нотаріат»). Правовому регулюванню процедури вчинення нотаріусами виконавчих написів присвячена Глава 14 Закону «Про нотаріат» та Глава 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій.
Так, згідно зі статтею 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Статтею 88 Закону України «Про нотаріат» визначено умови вчинення виконавчих написів. Відповідно до приписів цієї статті Закону нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями – не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку.
Порядок вчинення нотаріальних дій містить такі самі правила та умови вчинення виконавчого напису (пункти 1, 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку).
Згідно з підпунктом 2.1 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку для вчинення виконавчого напису стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява, у якій, зокрема, мають бути зазначені: відомості про найменування і місце проживання або місцезнаходження стягувача та боржника; дата і місце народження боржника - фізичної особи, місце його роботи; номери рахунків у банках, кредитних установах, код за ЄДРПОУ для юридичної особи; строк, за який має провадитися стягнення; інформація щодо суми, яка підлягає стягненню, або предметів, що підлягатимуть витребуванню, включаючи пеню, штрафи, проценти тощо. Заява може містити також іншу інформацію, необхідну для вчинення виконавчого напису.
Підпунктами 3.2, 3.5 пункту 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку передбачено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 (далі – Перелік документів). При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у вказаному Переліку документів. При цьому цей Перелік документів не передбачає інших умов вчинення виконавчих написів нотаріусами ніж ті, які зазначені в Законі «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій.
При цьому стаття 50 Закону «Про нотаріат» передбачає, що нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти.
А відтак, вчинення нотаріусом виконавчого напису – це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису – надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником.
Отже, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того, також бути безспірною, заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем.
Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника – це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (стаття 88 Закону України «Про нотаріат»). Однак характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками – наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів.
Таким чином, вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно із відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого.
З огляду на наведене та з урахуванням приписів статей 15, 16, 18 ЦК України, статей 50, 87, 88 Закону «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчинення виконавчого напису.
Тому суд при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника в повному обсязі й установити та зазначити в рішенні чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису.
Разом із тим, законодавством не визначений виключний перелік обставин, які свідчать про наявність спору щодо заборгованості. Ці обставини встановлюються судом відповідно до загальних правил цивільного процесу за наслідками перевірки доводів боржника та оцінки наданих ним доказів.
Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 05 липня 2017 року № 6-887цс 17.
Вирішуючи спір по суті позовних вимог, суд першої інстанції з висновками якого погоджується й апеляційний суд, встановив фактичні обставини справи, що мають суттєве значення для її вирішення, дав належну оцінку наданим сторонами доказам у їх сукупності та дійшов вірного висновку про під ставність позову про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню.
Як вбачається з матеріалів справи, в січні 2016 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 мотивуючи неналежним виконанням позичальником зобов`язань за кредитним договором щодо своєчасного й повного погашення кредиту виникла заборгованість, загальний розмір якої станом на 24.09.2015 року складає 811 784,11 грн, яку позивач просив стягнути в солідарному порядку як з боржника, так і з поручителя.
Рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 21.07.2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 05.07.2017 року, в позові Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості відмовлено. 
Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 вересня 2019 року рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 21 липня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 05 липня 2017 року в частині стягнення процентів за користування кредитом, комісії та неустойки скасовано та в цій частині ухвалено нове рішення, яким відмовлено Публічному акціонерному товариству Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_4 про стягнення процентів за користування кредитом, комісії та неустойки за безпідставністю. В іншій частині рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 21 липня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 05 липня 2017 року залишено без змін.
Аналізуючи судові рішення, колегія суддів зазначає, що на момент вчинення нотаріусом оспорюваного виконавчого напису, існував судовий спір щодо стягнення з ОСОБА_1 , ОСОБА_3 заборгованості за кредитним договором, і на момент вчинення виконавчого напису Червоноградським міським судом Львівської області 21.07.2016 року вже було ухвалено рішення про відмову в задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення заборгованості за кредитним договором. 
Наявність в суді позову ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості є доказом того, що сума заборгованості за кредитним договором на момент вчинення нотаріусом оспорюваного виконавчого напису не була безспірною, а відтак вчинення 08.08.2016 приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М. оспорюваного виконавчого напису за наявності спору в суді про стягнення заборгованості, суперечить вищезгаданому законодавству, а відтак висновки суду першої інстанції про підставність позову є вірними.
Доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, які достатньо мотивовані.
Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23). 
Відповідно до п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Стаття 375 ЦПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки оскаржуване рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга ПАТ КБ «ПриватБанк» не підлягає до задоволення.
Керуючись ст. 367, ст. 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 375, 381 - 384 ЦПК України, суд, -

  ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» – залишити без задоволення.
Рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 05 березня 2018 року – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повний текст постанови складено 30.01.2020 року.

Головуючий:        Шеремета Н.О.

Судді: Крайник Н.П. 

Савуляк Р.В.