Постанова
Іменем України                                         
 
27 листопада 2019 року
м. Київ
 
справа № 685/261/17
провадження № 61-32836св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Крата В. І. (суддя-доповідач),
суддів: Антоненко Н. О., Дундар І. О., Журавель В. І., Краснощокова Є. В.,
 
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідач - товариство з обмеженою відповідальністю «Україна 2001»,
 
розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 , на рішення Теофіпольського районного суду Хмельницької області від 22 травня 2017 року в складі судді: Самойловича А. П., та ухвалу апеляційного суду Хмельницької області від 11 липня 2017 року вскладі колегії суддів: Корніюк А. П., П`єнти І. В., Талалай О. І.,
 
ІСТОРІЯ СПРАВИ
Короткий зміст позовних вимог
 
У лютому 2016 року  ОСОБА_1 звернулася з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Україна 2001» (далі - ТОВ «Україна 2001») про визнання договору оренди землі недійсним.
 
Позовні вимоги мотивовані тим, що 07 лютого 2014 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Україна 2001» укладено договір оренди належної їй на праві власності земельної ділянки, загальною площею 3,7103 га строком на 10 років.
 
Позивач вказувала, що оспорюваний договір не відповідає вимогам законодавства, оскільки в ньому відсутні такі істотні умови як кадастровий номер земельної ділянки, умови збереження стану об`єкта оренди - земельної ділянки, порядок внесення та перегляду орендної плати і не зрозуміла формула визначення розміру орендної плати (пункт 9 договору оренди землі).
 
ОСОБА_1 просила:
визнати недійсним договір оренди землі від 07 лютого 2014 року, укладений між ОСОБА_1 та ТОВ «Україна 2001»;
зобов`язати ТОВ «Україна 2001» повернути належну їй спірну земельну ділянку.
 
Короткий зміст рішень суду першої та апеляційної інстанцій
 
Рішенням Теофіпольського районного суду Хмельницької області від 22 травня 2017 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Хмельницької області від 11 липня 2017 року, в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
 
Рішення судів першої та апеляційної інстанції мотивовані тим, що позивачем не доведено порушення її прав. У пунктах 1, 2 оспорюваного договору, екземпляр якого знаходиться у орендаря та у реєстраційному органі, вказаний кадастровий номер земельної ділянки 6824783600:02:004:0101, а відсутність зазначення кадастрового номеру на екземплярі договору оренди землі, що надано позивачем, не може розцінюватися як відсутність усієї такої істотної умови договору, як об`єкт оренди, оскільки кадастровий номер є лише однією із складових частин цієї умови. Посилання на відсутність таких умов договору, як умови збереження стану об`єкта оренди земельної ділянки та порядку внесення і перегляду орендної плати, суди відхили, оскільки ці умови договору врегульовані положеннями оспорюваного договору. 
 
При відхилені доводів апеляційної скарги апеляційний суд вказав, що позивачем та її представником в порушення вимог статті 60 ЦПК України не надано належних та допустимих доказів порушення прав ОСОБА_1 відсутністю в спірному договорі оренди землі від 07 лютого 2014 року кадастрового номеру земельної ділянки та відсутністю умов збереження стану об`єкта оренди - земельної ділянки.
 
Аргументи учасників справи
 
У серпні 2017 року  ОСОБА_1 подала касаційну скаргу, в якій просила оскаржені рішення скасувати та справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції. При цьому посилалася на те, що судами неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що примірники договору, які знаходяться у орендаря та реєстраційному органі, не містять підпису ОСОБА_1 . Примірник, що міститься у ОСОБА_1 не містить кадастрового номеру земельної ділянки. Вказує, що суди не врахували висновок, що міститься у постанові Верховного Суду України від 18 липня 2012 року у справі № 6-77цс12.
 
Короткий зміст ухвал суду касаційної інстанції
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 вересня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі.
 
Ухвалою Верховного Суду від 12 вересня 2019 року справу призначено до судового розгляду.
 
Ухвалою Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року справу передано на розгляд Великої Палати Верховного Суду.
 
Ухвалою Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року, провадження № 14-608цс19, справу повернуто на розгляд колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.
 
Позиція Верховного Суду
 
Колегія суддів відхиляє аргументи, які викладені у касаційній скарзі, з таких мотивів.
 
Суди встановили, що ОСОБА_1 є власником земельної ділянки площею 3,7103 га з кадастровим номером 6824783600:02:004:0101, яка розташована за межами населеного пункту на території Михнівської сільської ради Теофіпольського району Хмельницької області і призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.
 
07 лютого 2014 року ОСОБА_1 та ТОВ «Україна 2001» уклали договір оренди, на підставі якого ОСОБА_1 передала ТОВ «Україна 2001» вказану земельну ділянку у користування на 10 років.
 
04 серпня 2014 року РС Теофіпольського РУЮ Хмельницької області була проведена державна реєстрація права оренди за ТОВ «Україна 2001» згідно рішення з індексним номером 14891958.
 
Суди встановили, що усі три примірники договору оренди землі від 07 лютого 2014 року, що укладений між ОСОБА_1 та ТОВ «Україна 2001», містять пункти 1, 2, відповідно до яких зазначено загальну площу земельної ділянки 3,7103 га, в т. ч. рілля 3,7103 га, місце її розташування: на території Михнівської сільської ради та у примірниках договору відповідача і реєстратора зазначений кадастровий номер земельної ділянки. Разом з тим, у примірнику договору оренди землі від 07 лютого .2014 року, який надано позивачем, не вказано кадастровий номер земельної ділянки. Як вбачається із примірників спірного договору, що надані позивачем та реєстратором, у них відсутня умова договору як збереження стану об`єкта оренди (пункт 17), а в примірнику договору оренди, що наданий ТОВ «Україна 2001» дописано умови збереження стану об`єкта оренди: згідно проекту сівозміни.
 
У частинах першій та другій статті 15 Закону України «Про оренду землі» (в редакції, чинній на момент укладення оспорюваного договору оренди) передбачено, що істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об`єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об`єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін; умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки. Відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог статей 4-6, 11, 17, 19 цього Закону є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону.
 
Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
 
Тлумачення вказаних норм дозволяє зробити висновок, що для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
 
Згідно статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці.
 
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
 
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19) зроблено висновок, що«недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим».
 
Згідно абзацу 1 частини першої статті 60 ЦПК України (в редакції, чинній на момент ухвалення оскаржених рішень) кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
 
Суди встановили, що позивачем не надано доказів порушення прав ОСОБА_1 відсутністю в спірному договорі оренди землі від 07 лютого 2014 року кадастрового номеру земельної ділянки та відсутністю умов збереження стану об`єкта оренди - земельної ділянки.
 
За таких обставин, суди зробили обґрунтований висновок про відмову в задоволенні позову.
 
Колегія суддів відхиляє аргумент касаційної скарги про те, що суди не врахували висновок, який міститься у постанові Верховного Суду України від 18 липня 2012 року у справі № 6-77цс12, оскільки в ухвалі Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року, провадження № 14-608цс19, вказано, що відступ від вказаного правового висновкуфактично відбувся ще 25 грудня 2013 року (постанова Верховного Суду України у справі № 6-94цс13).
 
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обгрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обгрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржені рішення ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального права чи з порушенням норм процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що відповідно до положень статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржені рішення без змін, а тому судовий збір за подання касаційної скарги покладається на особу, яка подала касаційну скаргу.
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення.
 
Рішення Теофіпольського районного суду Хмельницької області від 22 травня 2017 року
та ухвалу апеляційного суду Хмельницької області від 11 липня 2017 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                     В. І. Крат
 
Судді:                                                                                              Н. О. Антоненко
 
І. О. Дундар
 
В. І. Журавель
 
Є. В. Краснощоков