Номер провадження: 22-ц/813/5378/19 
Номер справи місцевого суду: 520/9355/17
Головуючий у першій інстанції Калініченко Л.В.
Доповідач Дрішлюк А. І.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.12.2019 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді Дрішлюка А.І., суддів Черевка П.М., Громіка Р.Д.,
при секретарі судового засідання Павлючук Ю.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 20 лютого 2019 року по цивільній справі за позовом Одеської міської ради до ОСОБА_2 , треті особи - Київська районна адміністрація Одеської міської ради, ОСОБА_3 , про витребування майна з чужого незаконного володіння, -         

ВСТАНОВИВ:

09 серпня 2017 року Одеська міська рада звернулася до Київського районного суду м. Одеси із позовною заявою, в якій просить суд витребувати в  ОСОБА_2  на користь територіальної громади міста Одеси в особі Одеської міської ради квартиру за адресою:  АДРЕСА_1 . В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 24 квітня 2017 року на адресу юридичного департаменту Одеської міської ради надійшов лист Київської районної адміністрації Одеської міської ради від 20 квітня 2017 року за №359/01-12, яким повідомлено про смерть ОСОБА_4 , зареєстрованого за вищезазначеною адресою. В подальшому зазначену квартиру було передано установі комунальної власності «Автотранспортне господарство Одеського міськвиконкому» для подальшого її надання співробітникам, які мають право на покращення житлових умов та перебувають на квартирному обліку за місцем проживання.
На підставі клопотання керівництва установи комунальної власності «Автотранспортне господарство Одеського міськвиконкому» від 25 травня 2016 року за №231, розпорядженням Київської районної адміністрації Одеської міської ради від 31 травня 2016 року за №373 затверджено рішення загальних зборів трудового колективу (протокол від 24 травня 2016 року за №8), спільне рішення адміністрації та профспілкового комітету (протокол від 24 травня 2016 року за №9), 01 червня 2016 року ОСОБА_1 видано корінець ордеру №009558 серія КР на зазначену квартиру.
Проте, позивач також зазначає, що з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, йому стало відомо, що право власності на вказану квартиру було зареєстровано за гр. ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 19 травня 2016 року, в подальшому право власності на зазначену квартиру зареєстровано за гр. ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 24 травня 2016 року, крім того, згідно з листом КП «БТІ» Одеської міської ради від 29 червня 2016 року №2861-08/113 станом на 31 грудня 2012 року право власності на зазначену квартиру не зареєстровано. 
Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 20 лютого 2019 року у задоволенні позовних вимог Одеської міської ради вирішено відмовити (а.с.4-9).
23 квітня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із апеляційною скаргою, яку назвав короткою, в якій просить суд скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким позовні вимоги Одеської міської ради задовольнити у повному обсязі. (а.с.2-3). Ухвалою Одеського апеляційного суд від 06 травня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 було залишено без руху у зв`язку з невідповідністю апеляційної карги вимогам ст. 356 ЦПК України, та надано апелянту строк на усунення недоліків (т.2, а.с.52-54).
На виконання ухвали Одеського апеляційного суду від 06 травня 2019 року, апелянтом було подано до суду апеляційну скаргу на рішення Київського районного суду м. Одеси від 20 лютого 2019 року, в обґрунтування якої апелянт зазначає, що оскаржуване рішення вважає незаконним, адже судом не повно було з`ясовано всі обставини справи, а саме, що на підставі ордеру на вселення у квартиру АДРЕСА_2 , апелянт там оселився та проживає з 01 червня 2016 року, оскільки отримав зазначену квартиру для проживання у зв`язку з перебуванням на квартирному обліку за місце проживання в Київській районній адміністрації Одеської міської ради, та на підставі клопотання керівництва УКВ «Автотранспортне господарство Одеського міськвиконкому», крім того, апелянта не було залучено до розгляду у зазначеній цивільній справі, у зв`язку з чим він був позбавлений можливості захисту свої права та інтересів у судовому порядку. Крім того, апелянт також просить суд поновити строк на апеляційне оскарження рішення суду у зв`язку з тим, що не брав участі у розгляді вказаної цивільної справи, про зазначене рішення суду першої інстанції стало відомо лише 18 квітня 2019 року (т.2, а.с.59-62).
В судовому засіданні апелянт  ОСОБА_1  та його представник ОСОБА_5  апеляційну скаргу підтримали.  ОСОБА_2   та її представник  ОСОБА_6  проти задоволення апеляційної скарги заперечували. Представник ОМР в судове засідання не з`явився. Про час та місце судового засідання повідомлялись належним чином. Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення учасників провадження, які з`явились, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга підлягає відхиленню виходячи з наступного.
Приймаючи оскаржуване рішення суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги Одеської міської ради до ОСОБА_2 про витребування від ОСОБА_2 на користь територіальної громади міста Одеси в особі Одеської міської ради квартиру АДРЕСА_2 є необґрунтованими, а відтак задоволенню не підлягають.
Апеляційний суд погоджується з таким висновком суду першої інстанції та відхиляючи доводи апеляційної скарги вказує на таке. 
Як вбачається з матеріалів справи, предметом судового розгляду був віндикаційний позов, для задоволення якого позивач повинен був довести, що йому належить спірне майно і що воно вибуло з його володіння поза його волею. В задоволенні позову було відмовлено. При цьому сам позивач рішення суду першої інстанції не оскаржив. 
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Апелянт обґрунтовуючи апеляційну скаргу посилався на порушення його житлових прав на спірне житло. Разом з тим, не заперечуючи його право на отримання житла від держави, гарантоване ст. 47 Конституції України, апеляційний суд вказує на наступне. 
Як вбачається з матеріалів справи, листом від 12 травня 2016 року за №320/02-16 КП «ЖКС «Вузівський» повідомив Київську районну адміністрацію Одеської міської ради про смерть ОСОБА_4 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , а також зазначив, що квартира АДРЕСА_2 не приватизована та знаходиться в комунальній власності. 
Розпорядженням Київської районної адміністрації Одеської міської ради від 23 травня 2016 року за №362 зазначену квартиру передано установі комунальної власності «Автотранспортне господарство Одеського міськвиконкому» для подальшого її надання співробітникам, які мають право на покращення житлових умов та перебувають на квартирному обліку за місцем проживання. На підставі клопотання керівництва установи комунальної власності «Автотранспортне господарство Одеського міськвиконкому» від 25 травня 2016 року за №231, розпорядженням Київської районної адміністрації Одеської міської ради від 31 травня 2016 року за №373 затверджено рішення загальних зборів трудового колективу (протокол від 24 травня 2016 року за №8), спільне рішення адміністрації та профспілкового комітету (протокол від 24 травня 2016 року за №9) про надання житла ОСОБА_1 та видачу йому ордера на жиле приміщення двокімнатної квартири АДРЕСА_2 (т.1, а.с. 17). 
01 червня 2016 року Київською районною адміністрацією Одеської міської ради видано ОСОБА_1 ордер №009558 серія КР на зазначену квартиру (т.1, а.с. 18-19). 
Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що 12 червня 1998 року Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради народних депутатів на підставі розпорядження від 12 червня 1998 року за №112385 було видано свідоцтво про право власності на житло - квартиру АДРЕСА_2 на ім`я ОСОБА_7 (т.1, а.с.97). На зворотній сторінці договору міститься штамп КП «ОМБТІ та РОН» про здійснену державну реєстрацію права власності на вказану квартиру за ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , кн.. 174, пр. стр. 47-5978. 
19 травня 2016 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сімаченко С.Л., зареєстрований в реєстрі за №214, на підставі якого ОСОБА_8 продав, а ОСОБА_3 прийняв у власність квартиру АДРЕСА_2 (т.1, а.с.127). Тієї ж дати, приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сімаченко С.Л. було здійснено державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_2 за ОСОБА_3 , номер запису про право власності №14580084, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкту нерухомого майна за №59473701 від 19.05.2016 року.
24 травня 2016 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Хомою А.С., зареєстрований в реєстрі за №644, за умовами якого ОСОБА_3 продав, а ОСОБА_2 придбала нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_2 (т.1, а.с.170-171). На підставі вказаного договору, приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Хомою А.С. 24.05.2016 року було здійснено державну реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_2 за ОСОБА_2 , номер запису про право власності 14638833, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкту нерухомого майна за №60093427 від 27.05.2016 року.
З матеріалів справи також вбачається, що у провадженні Одеської місцевої прокуратури №1 знаходяться матеріали досудового розслідування, внесеного 21 червня 2016 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №42015160010000044, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190, ч. 1 ст. 366 КК України, за фактом підроблення невстановленими особами свідоцтва Управління житлово-комунального господарства на право власності та технічного паспорту на квартиру АДРЕСА_2 від 12.06.1998 року на ім`я ОСОБА_7 , що у подальшому посприяло реєстрації шахрайським шляхом права власності на квартиру та потягло за собою вибуття із власності територіальної громади м. Одеси квартири АДРЕСА_2 , чим спричинено шкоду в особливо великих розмірах. Однак, в матеріалах справи відсутній вирок суду, тобто факт підробки до цього часу не встановлено.
Водночас, з матеріалів справи вбачається, що на момент видачі ордеру право власності на вказану квартиру було зареєстровано за гр. ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 19 травня 2016 року №214, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сімаченко С.Л. (т.1, а.с. 20, 188-189). Вказаний договір був дійсним і на момент вирішення справи в суді. Незважаючи на те, що для здійснення віндикації не потрібно визнавати весь ланцюг правочинів щодо спірного майна, тим не менш вказана обставина реєстрації права власності на момент видачі ордеру має принципове значення для кваліфікації спірних правовідносин. Згідно зі ст. 58 ЖК УРСР на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Ордер може бути видано лише на вільне жиле приміщення. Фактично в контексті справи слід визнати, що реєстрація права власності на спірне майно створює неможливість видачі ордеру, оскільки приміщення не є вільним в юридичному сенсі. 
Таким чином, надаючи оцінку правам апелянта, які він має право захищати, слід вказати, що його права, в контексті ст. 352 ЦПК України та порядку надання житлових приміщень були порушені не відповідачем, оскільки остання набула спірну квартиру від третіх осіб. В той самий час наявність права на спірне житло, яке підлягає захисту, прямо залежить від дотримання порядку його надання апелянту. Таким чином, власно неприйняття участі в розгляді справи в суді першої інстанції не може бути безумовною підставою для скасування рішення суду першої інстанції. Апелент допущений до розгляду справи в суді апеляційної інстанції, тобто його право в контексті ст. 6 Європейської конвенції в такому сенсі забезпечено державою. При цьому його права на житло можуть бути відновлені шляхом надання іншого жила уповноваженими органами, в той самий час як права відповідача можуть бути поновлені або шляхом завершення кримінального провадження та відшкодування шкоди в його межах, або в межах цього провадження шляхом відмови в позові. Оскільки згідно зі ст. 3 Конституції України людина є вищою соціальною цінністю, а держава не змогла забезпечити ефективний захист прав відповідача в межах кримінального провадження, яке не завершено, то суд першої інстанції правильно відмовив в позові, звернувши увагу на недоведеність позовних вимог. Фактично судом першої інстанції забезпечено справедливий розподіл ризиків неналежного здійснення державою, органів місцевого самоврядування своїх функцій та перенесено негативні наслідки не на людину (добросовісного набувача - відповідача по справі), а на орган місцевого самоврядування, який повинен забезпечити апелянтів вільним житлом з дотриманням встановленої процедури.
Таким чином, враховуючи вищенаведене, оскільки доводи апеляційної скарги не спростували правильних висновків суду першої інстанції, апеляційний суд залишає без задоволення апеляційну скаргу, а рішення суду першої інстанції без змін на підставі ст. 375 ЦПК України. 
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд, 

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Київського районного суду м. Одеси від 20 лютого 2019 року - залишити без змін.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційного скарги до Верховного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Судді Одеського апеляційного суду                                А.І. Дрішлюк

Р.Д. Громік

П.М. Черевко

Повний текст цієї постанови складено 13 січня 2020 року.

Суддя Одеського апеляційного суду                                        А.І. Дрішлюк