УХВАЛА

11 лютого 2020 року 
м. Київ

Справа №  910/17317/17 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Пількова К. М. - головуючого, Багай Н. О., Дроботової Т. Б.,

за участю секретаря судового засідання - Жураховської Т. О.,

учасники справи:
позивач - Публічне акціонерне товариство "Укрнафта" 
представник позивача - Бунечко В. І., адвокат
відповідач - Державне агентство резерву України
представник відповідача - не з`явився
третя особа-1 - Міністерство фінансів України
представник третьої особи-1 - не з`явився
третя особа-2 - Міністерство аграрної політики та продовольства України 
представник третьої особи-2 - не з`явився

розглянув матеріали касаційної скарги Публічного акціонерного товариства "Укрнафта" 
на рішення Господарського суду міста Києва від 04.03.2019 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 22.10.2019 у справі 
за позовом Публічного акціонерного товариства "Укрнафта" 
до Державного агентства резерву України 
за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Міністерства фінансів України та Міністерства аграрної політики та промисловості України 
про стягнення 493 578 009,10 грн,

ВСТАНОВИВ:

03.10.2017 Публічне акціонерне товариство "Укрнафта" (далі - Позивач, Товариство) звернулося до Державного агентства резерву України (далі - Відповідач, Держрезерв), треті особи - Міністерство фінансів України (далі - Третя особа-1, Мінфін) та Міністерство аграрної політики та продовольства України (далі - Третя особа-2, Міністерство) з позовом про стягнення 159 630 814,71 грн збитків від інфляції, 326 140 473,66 грн пені, 7 806 720,73 грн 3 % річних (з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог № 10/2369 від 06.12.2017).
Справа розглядалася судами неодноразово.
Постановою Верховного Суду від 11.09.2018 касаційні скарги Позивача та Відповідача задоволено частково; скасовано рішення Господарського суду міста Києва від 06.12.2017 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 21.05.2018; справу направлено на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.
Постанова мотивована тим, що застосування до правовідносин частини третьої статті 267 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) обумовлюється наявністю відповідної заяви сторони у справі, при цьому сама лише констатація стороною факту спливу позовної давності за певною вимогою без вчинення нею конкретної і однозначної заяви про застосування судом строку позовної давності не є підставою для відмови у позові з посиланням на сплив позовної давності, що стосується як усної форми заяви, так і письмової. Водночас Держрезерв тільки констатував пропуск Позивачем строку позовної давності, але не просив суд позовну давність застосувати. Також, відповідно до частини четвертої статті 22 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), в редакції, чинній до 15.12.2017, та обставина, що Позивачем збільшено розмір позовних вимог за період часу, відмінний від того періоду, за який первісно заявлялися вимоги, не означає заявлення нових позовних вимог, отже суд мав розглянути позовні вимоги з урахуванням збільшення їх розміру.
11.03.2019 Господарський суд міста Києва рішенням, залишеним без змін постановою Північного апеляційного господарського суду від 22.10.2019, позов задовольнив частково; стягнув з Відповідача на користь Позивача 77 602 826, 84 грн інфляційних втрат, 7 806 720, 73 грн 3 % річних; в частині вимог про стягнення з Відповідача на користь Позивача пені у розмірі 326 140 473,66 грн та втрат від інфляції у розмірі 82 027 987,87 грн відмовив.
Судові рішення мотивовані тим, що правопорушення Відповідача є триваючим, до правовідносин сторін застосовуються норми ЦК України, а щодо застосування позовної заяви за заявою сторони - лише в частині вимог, строк позовної давності за якими не сплив до 01.01.2004, тобто дня набрання чинності ЦК України. Отже, щодо зобов`язання зі сплати втрат від інфляції застосовується загальний трирічний строк позовної давності, тому, з урахуванням заявлених періодів, підлягає стягненню у сумі 77 602 826,84 грн з жовтня 2014 року по жовтень 2017 року. Суди встановили, що Позивач не звертався з вимогою про стягнення з Відповідача компенсаційних виплат у розмірі 3 % річних в порядку, передбаченому Законом України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень", тому визнав відсутніми підстави для задоволення вимог про стягнення втрат від інфляції як компенсації за несвоєчасне виконання рішення суду. 
Також суди дійшли висновку про те, що вимоги про стягнення пені за період до набрання чинності ЦК України та Господарським кодексом України (далі - ГК України) не підлягають задоволенню, оскільки до них застосовуються вимоги ЦК Української РСР (далі - ЦК УРСР), положеннями якого було передбачено застосування позовної давності без заяви сторони, за фактом пропуску відповідного строку. Нарахування пені за порушення умов Генеральної угоди у період з 29.09.2000 по 06.12.2017 є необґрунтованим в силу вимог частини шостої статті 232 ГК України, так і ЦК УРСР про застосування скороченого строку позовної давності.
У поданій касаційній скарзі Позивач просить скасувати прийняті у справі судові рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог, змінити резолютивну частину рішення Господарського суду міста Києва від 04.03.2019, виклавши її в іншій редакції, - про задоволення позовних вимог повністю. 
Обґрунтовуючи вимоги касаційної скарги, Позивач послався на те, що суди першої та апеляційної інстанцій неправильно застосували статтю 267 ЦК України, оскільки заяву про застосування строку позовної давності Відповідач подав з порушенням пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція), тому заява неправомірно прийнята до розгляду судом, що також свідчить про порушення судом принципів рівності та змагальності учасників справи.
Скаржник вважає, що строк позовної давності не підлягає застосуванню до вимог щодо компенсації збитків від інфляції, оскільки, враховуючи практику Європейського суду з прав людини, принцип адекватної компенсації, який є частиною статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції, яка разом зі статтею 13 Конвенції мають переважну силу над положеннями національного законодавства щодо позовної давності. Статтею 1 Протоколу № 1 до Конвенції та статтею 13 Конвенції встановлено інші правила ніж ті, що передбачені статтею 257 ЦК України, тому, в силу частини восьмої статті 11 ГПК України, повинні застосовуватися положення статті 1 Протоколу до Конвенції, а також статті 13 Конвенції, з урахуванням практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ).
Також Позивач послався на те, що за принципом рівності, закріпленим у статті 129 Конституції України, якщо норма закону захищає одну сторону (учасника судового процесу), то повинна захищати також і іншу сторону, тому позовна давність не повинна застосовуватися на вимоги щодо стягнення з Держрезерву пені на підставі статті 14 Закону України "Про державний матеріальний резерв", на чому неодноразово наголошував Конституційний Суд України.
На думку Позивача, суди першої та апеляційної інстанцій неправильно застосували частину шосту статті 232 ГК України, оскільки відповідно до частини чотирнадцятої статті 14 Закону України "Про державний матеріальний резерв" пеня нараховується за кожний день прострочення, тобто Законом встановлено інший порядок, ніж передбачено частиною шостою статті 231 ГК України, отже пеня має нараховуватися за весь період прострочення.
Ухвалою Верховного Суду від 13.01.2020 відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою Позивача на рішення Господарського суду міста Києва від 04.03.2019 та постанову Північного апеляційного господарського суду від 22.10.2019; призначено справу до розгляду.
Під час нового розгляду справи суди першої та апеляційної інстанцій встановили, що 29.12.1998 між Міністерством фінансів України, Відкритим акціонерним товариством "Укрнафта", правонаступником якого є Позивач, Державним комітетом України по матеріальних резервах, правонаступником якого є Держрезерв, та Міністерством аграрного комплексу, правонаступником якого є Міністерство, укладено Генеральну угоду №28/552 про порядок та умови поставки нафти підприємствами АТ "Укрнафта" Державному комітетові України по матеріальних резервах та розрахунки за неї (далі - Генеральна угода), за умовами якої на виконання постанови Кабінету Міністрів України від 10.12.1998 № 1953, починаючи з січня 1999 року, АТ "Укрнафта" рівномірно щомісяця виділяє до державного резерву 1 500 тис. тон нафти для переробки її на нафтопереробних підприємствах для державних потреб за ціною 80 доларів США з ПДВ за тонну з перерахуванням у валюту України за курсом Національного банку, що склався на день поставки. Розрахунки за поставлену нафту проводяться з Мін АПК за рахунок коштів передбачених в державному бюджеті на фінансування витрат агропромислового комплексу.
Згідно з пунктом 2.1 Генеральної угоди ВАТ "Укрнафта" укладає договір на поставку нафти з Держкомрезервом згідно з графіком, затвердженим Держнафтогазпромом та Держкомрезервом.
За пунктом 3.2 Генеральної угоди Мінфін зобов`язався на підставі актів прийняття-передавання фінансувати МінАПК на вартість отриманої нафти, з подальшим переказом коштів Держкомрезерву для розрахунків з ВАТ "Укрнафта".
Генеральна угода діє до повного завершення розрахунків відповідно до пункту 4.3.
15.01.1999 між ВАТ "Укрнафта", правонаступником якого є Позивач, та Державним комітетом України по матеріальних резервах, правонаступником якого є Держрезерв, укладено Угоду № 28/2 (далі - Угода) на виконання Генеральної угоди № 28/552 від 29.12.1998, предметом якої є те, що угода укладена на постачання в 1999 році нафти на нафтопереробні підприємства для державних потреб на виконання постанови Кабінету Міністрів України від 10.02.1998 № 1953 в обсязі 1 500 000 тонн.
Згідно з пунктом 6.1 Угоди оплата за нафту здійснюється Держкомрезервом протягом п`яти днів з моменту поставки нафти на завод на основі телетайпограми і двостороннього акта приймання-передачі на розрахункові рахунки структурних одиниць ВАТ "Укрнафта" по окремому листу.
Відповідно до пункту 7.2 Угоди відповідальність сторін, що не передбачена цією угодою, регулюється нормативними актами, встановленими чинним законодавством.
Рішенням Вищого арбітражного суду України від 25.01.2001 у справі № 8/160, залишеним без змін постановою Вищого арбітражного суду України від 18.04.2001, задоволено позов ВАТ "Укрнафта", стягнуто з Держкомрезерву на користь ВАТ   "Укрнафта" 130 614 067,93 грн, з яких: 109 939 460,27 грн заборгованості, яка виникла на підставі Генеральної угоди та Угоди, 2 638 547,04 грн 3 % річних за період з 01.02.2000 по 19.11.2000, 18 036 060,62 грн втрат від інфляції за період з лютого по вересень 2000 року.
На виконання постанови у справі № 8/160 видано наказ.
Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, Позивач зазначив, що на виконання постанови Вищого арбітражного суду України від 18.04.2001 видано наказ, в якому зазначено один рахунок Державного агентства з управління державним матеріальним резервом, який, відповідно до положень чинного на той час законодавства, на наступний рік був закритий, у зв`язку з чим у період з 2001 по 2008 роки Позивач у судовому порядку просив змінити спосіб і порядок виконання судового рішення.
Судами встановлено, що ухвалою Господарського суду міста Києва від 18.09.2008 у справі № 34/3-8/160, залишеною без змін постановами Київського апеляційного господарського суду від 19.11.2008 та Вищого господарського суду від 09.04.2009, заяву ВАТ "Укрнафта" про зміну порядку та способу виконання рішення Вищого арбітражного суду України від 25.01.2001 у справі № 8/160 задоволено, змінено порядок та спосіб виконання рішення Вищого арбітражного суду України від 25.01.2001 у справі; стягнуто з Державного комітету України з державного матеріального резерву, з усіх рахунків, відкритих Державному комітету України з державного матеріального резерву відповідно до чинного законодавства, на користь ВАТ "Укрнафта" 102 555 442, 93 грн заборгованості, 1 700 грн витрат по сплаті державного мита.
На виконання ухвали Господарського суду міста Києва від 18.09.2008 у справі №   34/3-8/160 видано наказ.
Як зазначив Позивач у позовній заяві, йому у 2017 році стало відомо, що у 2013 році Відділ примусового виконання рішень повернув вказаний наказ від 18.09.2008 стягувачу, однак Позивач ні цей наказ, ні постанову про повернення виконавчого документа стягувачу не отримував. Ухвалами Господарського суду міста Києва від 04.08.2017 та 22.08.2017 відповідно поновлено пропущений строк для пред`явлення вказаного наказу до виконання та видано дублікат наказу від 18.09.2008.
01.09.2017 Товариство звернулося до Державної казначейської служби України з заявою про виконання судового рішення у справі № 34/3-8/160 в порядку статті 3 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень".
Також судами у цій справі встановлено, що постановою Верховного Суду від 22.02.2018 у справі № 34/3-8/160 постанову Київського апеляційного господарського суду від 01.11.2017 скасовано повністю, залишено в силі ухвалу Господарського суду міста Києва від 17.08.2017, якою, зокрема, визнано недійсною постанову Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України ВП №12979679 від 14.05.2013 про повернення виконавчого документа стягувачу. 
Таким чином, підставою нарахування на суму заборгованості Відповідача за Генеральною угодою та Угодою сум 3 % річних, інфляційних та пені визначена та обставина, що рішення Вищого арбітражного суду України від 25.01.2001, пред`явлене до виконання, тривалий час не виконується відповідно до Закону України "Про виконавче провадження", та станом на час подання позову у даній справі не виконано, Товариство було змушено здійснювати додаткові заходи щодо відновлення можливості фактичного виконання постановленого на його користь рішення, про що свідчать встановлені судами обставини неодноразового звернення Позивача до суду. У зв`язку з цим Позивач звернувся з цим позовом про стягнення сум 3   % річних за період з 03.10.2014 по 06.12.2017, інфляційних за період з жовтня 2000 року по жовтень 2017 року і пені за період з 29.09.2000 по 06.12.2017 з Відповідача.
Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Таким чином наявність у боржника обов`язку сплатити кредитору суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не передбачений договором, пов`язується лише з відповідною вимогою кредитора, заявленою до боржника. При цьому наявність або відсутність вини чи умислу у діях боржника щодо допущення порушення грошового зобов`язання не впливає на підставність зазначених нарахувань та не звільняє від обов`язку сплатити зазначені нарахування за весь час прострочення грошового зобов`язання до його виконання.
Поряд з цим, статтею 256 ЦК України визначено зміст поняття "позовна давність", що є строком, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно з пунктом 1 частини другої статті 258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Частиною третьою статті 267 ЦК України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.
Водночас, за положеннями статті 71 ЦК Української РСР (далі - ЦК УРСР), що діяв до 01.01.2004, загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Водночас, частиною другою статті 72 ЦК УРСР, що діяв до 01.01.2004, встановлено, що скорочені строки давності тривалістю в шість місяців діють, зокрема, за позовами про стягнення неустойки (штрафу, пені). Згідно зі статтею 75 ЦК УРСР, що діяв до 01.01.2004, позовна давність застосовується судом, арбітражем або третейським судом незалежно від заяви сторін.
Таким чином, на відміну від ЦК УРСР, положення якого передбачали застосування позовної давності незалежно від заяви сторони, положення ЦК України визначають можливість застосування позовної давності виключно за заявою сторони.
Також, положення зазначених законів містять відмінні строки позовної давності щодо вимог, зокрема, про стягнення неустойки.
Разом з тим, як передбачено частинами першою, другою, третьою статті 11 Господарського процесуального кодексу України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справи Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Як зазначив ЄСПЛ у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства", позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22.10.1996 за заявами №№ 22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства"; пункт 570 рішення від 20.09.2011 за заявою № 14902/04 у справі "ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії"). 
Разом з цим, обов`язковість виконання ухваленого судом рішення закріплено Конституцією України.
Частиною першою статті 2 Закону України "Про виконавче провадження", в редакції закону, чинного до 05.10.2016, передбачено, що примусове виконання рішень в Україні покладається на Державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України.
Держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є державний орган, відповідно до частини першої статті 2 Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень". 
Держава є гарантом забезпечення виконання рішення суду, яке набрало законної сили, зокрема, щодо стягнення з державного органу коштів, і вчинення відповідних заходів щодо забезпечення належного фактичного виконання такого рішення покладається на державний орган - Державну виконавчу службу.
Разом з тим, відповідно до приписів частини другої статті 19 Конституції України органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених Конституцією України межах і відповідно до законів України, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
Стаття 13 Конвенції визначає, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
У справі "Лізанець проти України" стосовно рішення від 5 квітня 2002 року ЄСПЛ послався в першу чергу на зауваження Уряду, що заявник не звернувся з вимогою про обов`язкове виконання рішення у встановлений законом строк, за що держава не несе відповідальності. Суд зауважив, що в результаті розгляду апеляційної скарги рішенням від 5 квітня 2002 року, яке було залишено без змін рішенням від 12 червня 2002 року, заявнику було присуджено компенсацію за спричинену матеріальну та моральну шкоду, яка має бути сплачена державою. Це рішення не було виконано до сьогодні, тобто протягом 4 років та одинадцяти місяців (див. рішення у справі "Волосюк проти України" ( 974_095 ), N 60712/00, п. 33, 29 червня 2006 року). Суд нагадує, що недоречно вимагати від особи, на користь якої прийнято рішення у справі, відповідачем в якій є держава, пізніше ініціювати виконавче провадження для того, щоб отримати компенсацію (див., наприклад, Metaxas v. Greece, N 8415/02, п. 19, 27 травня 2004 року; Karahalios v. Greece, N 62503/00, п. 23, 11 грудня 2003 року, та Scordino v. Italy (N 1) [GC], N 36813/97, п. 198, ЄСПЛ 2006-...). Також Суд нагадав, що він встановив порушення п. 1 статті 6 Конвенції (995_004) стосовно тривалого невиконання остаточного рішення у багатьох подібних справах (див. рішення у справі "Волосюк проти України" ( 974_095 ), зазначене вище, пп. 33-38; рішення у справі "Войтенко проти України" ( 980_223 ), зазначене вище, пп. 26-55; рішення у справі "Носаль проти України" ( 974_085 ), N 18378/03, пп. 34-47, 29 листопада 2005 року). 
У справі "Сокур проти України" (пункти 32, 34, 36) ЄСПЛ констатував порушення пункту 1 статті 6 Конвенції нагадавши, що принципове питання, яке має бути досліджене, полягає у тому, чи є держава відповідальною за затримку у три роки з виконанням згаданого рішення та чи були обмеження, що перешкоджали виконанню, передбачені законом та покликані на дотримання балансу між інтересами держави і правами фізичних осіб. Суд зазначив, що українське законодавство передбачає дві ситуації, коли виконавче провадження щодо державного підприємства може бути зупинене на невизначений період, без будь-якої можливості для стягувачів оскаржити зупинення чи отримати відшкодування за затримку. По-перше, це провадження у справі про банкрутство. Так, суд може заборонити стягнення усіх боргів з боржника, і останній отримує імунітет від відповідальності за затримки у виконанні своїх зобов`язань за тривалість цих проваджень. По-друге, є заборона на відчуження майна державних підприємств для виплати їх заборгованостей. За цих обставин Суд вирішив, що затримкою близько трьох років з виконанням рішення у справі заявника державні органи позбавили положення пункту 1 статті 6 Конвенції усього практичного ефекту. Суд вирішив, що Уряд не надав достатнього обґрунтування цій затримці.
У справі "Юрій Миколайович Іванов проти України" (пункт 54) ЄСПЛ також повторив, що саме на державу покладено обов`язок дбати про те, щоб остаточні рішення, винесені проти її органів, установ чи підприємств, які перебувають у державній власності або контролюються державою, виконувалися відповідно до зазначених вище вимог Конвенції (див. рішення у справі "Ромашов проти України" (Romashov v. Ukraine), N 67534/01, від 27 липня 2004 року; у справі "Дубенко проти України" (Dubenko v. Ukraine), N 74221/01, від 11 січня 2005 року; та у справі "Козачек проти України" (Kozachek v. Ukraine), N 29508/04, від 7 грудня 2006 року). Держава не може виправдовувати нестачею коштів невиконання судових рішень, винесених проти неї або проти установ чи підприємств, які перебувають в державній власності або контролюються державою (див. рішення у справі "Шмалько проти України" (Shmalko v. Ukraine), N 60750/00, п. 44, від 20 липня 2004 року). Держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному й вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади (див. рішення у справі "Сокур проти України" (Sokur v. Ukraine), N 29439/02, від 26 квітня 2005 року, і у справі "Крищук проти України" (Kryshchuk v. Ukraine), N 1811/06, від 19 лютого 2009 року).
У рішенні від 17.05.2005 у справі "Чіжов проти України" (пункти 40, 41) ЄСПЛ повторив, що затримка у виконанні рішення не повинна бути такою, що порушує саму сутність права, яке захищається п. 1 ст. 6 Конвенції (див. рішення у справі "Іммобільяре Саффі", заява N 22774/93, п. 74, ЕСПЛ 1999-V). Проте у цій справі заявник не повинен був мати перешкоди в отриманні від Запорізького обласного управління внутрішніх справ відшкодування за рішенням суду, винесеним на його користь, з огляду на стверджуване важке фінансове становище державної установи, адже виконання цього рішення було дуже важливим для нього та його сім`ї. Більше того, Суд вважає, що на державі лежить позитивне зобов`язання організувати систему виконання рішень таким чином, щоб гарантувати виконання без жодних невиправданих затримок, і так, щоб ця система була ефективною як в теорії, так і на практиці. Суд, таким чином, вважає, що твердження Уряду, що заявник повторно не пред`явив виконавчий лист, є необґрунтованими, оскільки, як видно з фактів 23 червня 2003 року, державний виконавець відкрив виконавче провадження незалежно від заявника і 14 серпня 2003 року заявнику було виплачено необхідні кошти. Проте, це було зроблено тільки після направлення заяви на комунікацію з Урядом-відповідачем. Суд звертає увагу, що рішення від 29 січня 1999 року, підтверджене ухвалою від 22 березня 1999 року, залишилось невиконаним протягом чотирьох років та близько п`яти місяців. Суд вважає, що неспроможність державних органів прийняти потрібні міри для виконання рішення від 29 січня 1999 року протягом зазначеного періоду позбавило положення п. 1 ст. 6 Конвенції їх корисної. Суд також бере до уваги, що у цій справі наявна очевидна затримка у виконанні рішення з 5 квітня 2000 року до 23 червня 2003 року, на що Уряд не надав будь-яких виправдань (див. рішення у справі "Шмалько проти України" від 20.07.2004 р., N   60750/00, п. 45). ЄСПЛ посилається на свої попередні рішення, в яких було констатовано відсутність ефективних засобів захисту щодо скарг на порушення п. 1 статті 6 Конвенції в частині тривалого невиконання рішень судів (див. рішення у справі "Ромашов проти України" заява N   67534/01, п. 47 від 27 липня 2004 року). З цих же причин, викладених у прецедентній практиці, Суд приходить до висновку, що заявник не мав ефективних національних засобів захисту для отримання відшкодування шкоди, завданої затримкою у цьому провадженні, як того вимагає стаття 13 Конвенції. Відповідно, було порушення цього положення.
У пункті 17 рішення у справі "Хрипко та інші проти України" ЄСПЛ також зазначив, що невиконання судового рішення є продовжуваним порушенням (див. рішення від 06.03.2008 у справі "Трунов проти Росії" (Trounov с. Russie), заява № 9769/04, п. 15), шестимісячний строк для якого розпочинається лише з моменту, коли це порушення закінчиться.
Виконання судового рішення є завершальною стадією судового розгляду, на якій відбувається фактичне поновлення порушених прав та законних інтересів особи, на користь якої постановлено судове рішення, у зв`язку з чим суттєві затримки чи тривале невиконання цього рішення за відсутності на це законних підстав нівелюють практичне значення судового рішення для цієї особи та мають наслідком порушення прав та інтересів цієї особи, що знецінює значення судового захисту. 
У цій справі позовні вимоги ґрунтуються на необхідності отримання компенсації, передбаченої частиною другою статті 625 ЦК України, а також пені відповідно до статті 14 Закону України "Про державний матеріальний резерв", у зв`язку з невиконанням протягом більш як 15 років судового рішення, постановленого на користь Позивача про стягнення заборгованості з державного органу, і належне та своєчасне виконання цього рішення мало бути забезпечене державою, яка несе відповідальність як за невиконання цього рішення органом, з якого підлягає стягненню заборгованість, так і за дії (бездіяльність) органу державної виконавчої служби, на яку покладено обов`язок із вжиття заходів щодо фактичного виконання рішення суду.
Відповідно до частини п`ятої статті 302 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.
При передачі справ як таких, що містять виключну правову проблему, на розгляд Великої Палати, касаційним судам належить обґрунтовувати відсутність, суперечливість, неповноту, невизначеність (неясність, нечіткість) або неефективність правового регулювання охоронюваних прав, свобод й інтересів та неефективність існуючого їх правового захисту, в тому числі внаслідок неоднакової судової практики.
Виключна правова проблема має оцінюватися з урахуванням кількісного та якісного критеріїв. Кількісний ілюструє той факт, що вона наявна не в одній конкретній справі, а у невизначеній кількості справ, які або вже існують, або можуть виникнути з урахуванням правового питання, щодо якого постає проблема невизначеності.
За якісним критерієм виключна правова проблема полягає, зокрема, у відсутності сталої судової практики, необхідності застосування інституту аналогії, необхідності здійснення судового тлумачення норм закону. За своєю правовою природою виключна правова проблема має зачіпати фундаментальні (конституційні, конвенційні) права та свободи (висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений в ухвалі від 12.08.2019 у справі № 175/3057/17-к).
Враховуючи наведене, Суд доходить висновку про те, що неоднозначність питання застосування положень про позовну давність щодо вимог суб`єкта господарювання до державного органу про стягнення сум відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а також пені на підставі Закону України "Про державний матеріальний резерв", нарахованих на суму заборгованості за судовим рішенням, пред`явленим до виконання, однак таким, що тривалий час не виконується, у тому числі: чи підлягають застосуванню до таких позовних вимог положення про позовну давність, якщо так, то з якого моменту розпочинає свій перебіг строк позовної давності у цих правовідносинах, становить виключну правову проблему в контексті забезпечення ефективності судового захисту та права мирного володіння майном відповідно до статті 13 Конвенції, а також статті 1 Першого Протоколу до Конвенції.
Вирішення зазначеної проблеми є важливим для формування єдиного підходу до питання ефективного судового захисту у правовідносинах юридичної особи приватного права з державним органом, який тривалий час не виконує рішення суду, постановлене на користь юридичної особи приватного права, у добровільному порядку, у разі невиконання цього рішення протягом тривалого часу у встановленому порядку відповідним державним органом, на який покладено обов`язок із забезпечення своєчасного виконання рішення суду у примусовому порядку.
При цьому як кількісний, так і якісний показники цієї виключної правової проблеми полягають у необхідності забезпечення належного виконання обов`язкового судового рішення, тривале невиконання якого призводить до порушення конвенційних прав особи, що ілюстровано у рішеннях ЄСПЛ, у тому числі постановлених проти України, в яких присуджено компенсацію у зв`язку з неправомірними затримками виконання рішень національних судів.
Згідно з частиною четвертою статті 303 ГПК України про передачу справи на розгляд палати, об`єднаної палати або Великої Палати Верховного Суду суд постановляє ухвалу із викладенням мотивів необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у рішенні, визначеному в частинах першій - четвертій статті 302 цього Кодексу, або із обґрунтуванням підстав, визначених у частинах п`ятій або шостій статті 302 цього Кодексу.
З огляду на викладене справа № 910/17317/17 Господарського суду міста Києва підлягає передачі на розгляд Великої Палати Верховного Суду.
Керуючись статтями 234, 235, 302 Господарського процесуального кодексу України, Суд
УХВАЛИВ:
Справу № 910/17317/17 за позовом Публічного акціонерного товариства "Укрнафта" до Державного агентства резерву України за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача - Міністерства фінансів України та Міністерства аграрної політики та промисловості України про стягнення 493 578 009,10 грн передати на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя                                                                      К. М. Пільков
Судді                                                                                          Н. О. Багай

                                                                                          Т. Б. Дроботова