ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116, (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"03" березня 2020 р.           Справа№ 910/5105/19
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Дикунської С.Я.
суддів:            Андрієнка  В.В. 
          Ткаченка Б.О. 
 
секретар судового засідання        Кубей В.І.
за участю представників сторін згідно протоколу судового засідання
розглянувши матеріали апеляційної скарги   Київської міської митниці ДФС
на рішення            Господарського суду міста Києва
від                      23.07.2019 (повний текст складено 08.08.2019)
у справі            № 910/5105/19 (суддя Борисенко І.І)
за позовом           Товариства з обмеженою відповідальністю «Віст-груп»
до                     1) Київської міської митниці ДФС 
                     2) Державної казначейської служби України
про                      стягнення 209 340, 62 грн.

В С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Віст-груп» (далі - ТОВ «Віст-груп»,  позивач) звернулось до  Господарського суду міста Києва з позовом до Київської міської митниці ДФС (далі - відповідач-1) та  Державної казначейської служби України  (далі - відповідач-2) про стягнення 209  340,62 грн. В обґрунтування своїх вимог зазначило, що дії Київської митниці по проведенні митного переогляду товарів, ввезених ТОВ «Віст-груп» на митну територію України, призвели до завдання позивачу збитків, які полягають в оплаті штрафних санкцій перевізнику ПП «Транскарго» в сумі 194 340,62 грн. та послуг з правничої допомоги Адвокатського бюро «Віктор Васильцов і партнери» в особі керуючого Васильцова В.М. в сумі 15 000,00 грн.  Вказані вимоги заявлені на підставі ст. ст. 1173,  1174 ЦК України, ст. 225 ГК України та ст. 25 Бюджетного кодексу України.       
Заперечуючи проти позову, відповідач-1 подав відзив на позовну заяву, в якому  стверджував, що позивач добровільно виплатив кошти в розмірі 194   340,00 грн. контрагенту, відтак ці вказані втрати не можуть бути покладені на відповідача-1. Крім цього, відповідач-1 заперечив щодо стягнення з нього витрат на правову допомогу.   
Рішенням  Господарського суду міста Києва від 23.07.2019 у справі №  910/5105/19 позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Віст-груп» задоволено частково. Стягнуто з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Віст-груп» грошові кошти в розмірі 194  340, 62 грн. в рахунок відшкодування шкоди, завданої протиправними діями Київської міської митниці ДФС. Стягнуто з Київської міської митниці ДФС в дохід спеціального фонду Державного бюджету України 2  915, 10 грн. судового збору. Стягнуто з Київської міської митниці ДФС на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Віст-груп»  15  000, 00 грн. витрат на правову допомогу.
Не погоджуючись із згаданим рішенням, Київська міська митниця ДФС оскаржила його в апеляційному порядку, просила скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову. В обґрунтування своїх вимог зазначила, що оскаржуване рішення ухвалено за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, та з порушенням норм матеріального права. За твердженнями апелянта, переогляд вантажу ТОВ «Віст-груп» було здійснено Київською міською митницею ДФС з урахуванням інформації  правоохоронних органів, за результатами якого було складено протокол  за ознаками порушень митних правил, передбачених ч. 1 ст. 483 Митного кодексу України. В даному випадку форми митного контролю  та процесуальні дії посадових осіб  митного органу в рамках провадження про порушення  митних правил стосується виключно  товару, заявленого до митного оформлення ТОВ «Віст-груп». При цьому, Київська міська митниця ДФС не здійснювала перешкод  для використання транспортного засобу та після залишення  його в зоні митного контролю неодноразово зверталась до ТОВ «Віст-груп» з проханням направити свого представника до митного органу, однак водій транспортного засобу прибув до митного органу лише 17.06.2015. Крім цього, апелянт вказував, що  за умовами укладеного між ТОВ «Віст-груп» та ПП «Транскарго»  договору  транспортно-експедиторських послуг сторони не несуть відповідальності  за повне або часткове  невиконання зобов`язань, якщо воно спричинено внаслідок  форс-мажорних обставин або дій органів влади, що безпосередньо вплинуть  на можливість виконання договору, тобто ТОВ «Віст-груп» звільняється  від відповідальності за невиконання своїх зобов`язань за цим договором, адже  невиконання окремих пунктів  цього договору  зумовлено діями  державних органів влади  і не залежало від  волі самого товариства. Оскільки зміст вказаного договору виключає існування 2 складових: шкоди  та причинно-наслідкового зв`язку, відсутні підстави для  сплати будь-яких штрафних санкцій. При цьому, апелянт наполягав на добровільній згоді позивача виплатити суду коштів  в розмірі 194  340, 00 грн. своєму контрагенту, адже  за умовами договору ПП «Транскарго» не мало права вимагати відшкодування збитків за невиконання умов договору в такому випадку, а також  вважав  безпідставними, необґрунтованими та документально не підтвердженими позивачем витрати на правову допомогу тощо.
Заперечуючи проти апеляційної скарги, позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому стверджував про безпідставність та необґрунтованість апеляційних вимог, просив не брати їх до уваги, оскаржуване рішення як законне та обґрунтоване залишити без змін. Зокрема, зазначив, що 21.09.2016 набрало чинності рішення Окружного адміністративного суду  міста Києва, яким визнано протиправними дії посадових осіб Київської місткої митниці ДФС, що виявились у проведенні  митного  переогляду товарів, ввезених ТОВ «Віст-груп» на митну територію України, внаслідок чого позивачу заподіяно збитки у вигляді сплачених ПП «Транскарго» штрафних санкцій та послуг з правничої допомоги Адвокатського бюро «Віктор Васильцов і партнери». Крім цього, позивач звертав увагу, що рішення судів про скасування протоколів про порушення митних правил директором ТОВ «Віст-груп» набрали законної сили лише 01.09.2015, що свідчить про те, що понад 4 місяці  позивач не мав можливості користуватись правами щодо вільного володіння, користування та розпорядження своїм майном з вини службових осіб відповідача-1. З приводу тверджень апелянта, що перешкоди було створено лише для товару, а не для транспортного засобу та  контейнеру, позивач зазначив, що  лише 17.06.2015 відповідач-1  надав можливість  звільнити контейнер від  товару позивача та надав можливість  перевізнику  володіти його транспортним засобом, який утримувався  службовими  особами відповідача-1 без достатніх правових підстав, що підтверджено калькуляцією  перевізника з розрахунку збитків. Щодо відшкодування позивачем витрат перевізника за ніби-то  добровільною згодою, позивач вказував, що  на підставі п. 2.1.2 Договору перевізник  організував перевезення експертно-імпортних  та транзитних вантажів, а згідно п. 2.2.5  Договору замовник зобов`язаний  оплачувати рахунки за надані перевізником замовнику  послуги  за тарифами, погодженими із замовником. При цьому, відповідно до п. 4.3.3 Договору замовник  відшкодовує всі витрати, фактично понесені перевізником по виконанню його доручення у випадку анулювання доручення, ненадання вантажу або простою транспортних засобів  з вини замовника, включаючи штрафи, пред`явлені  транспортними організаціями  перевізнику, і сплачує відповідні винагороди за вже надані послуги. Таким чином, позивач вимушений був сплатити рахунок, в якому  додатково до загальних  послуг по транспортуванню контейнера було включено  простій автомобіля з контейнером. Також позивач наполягав на  обґрунтованості своїх вимог про відшкодування витрат на правову допомогу в розмірі 15  000, 00 грн. тощо.
В судове засідання апеляційної інстанції 03.03.2020 з`явились представники позивача та відповідача-1, представник відповідача-2 повторно не з`явився, хоча про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином шляхом направлення на його адресу відповідної ухвали суду про оголошення перерви, яка згідно повідомлення про вручення поштового відправлення отримана представником останнього  10.02.2020, про причини своєї неявки апеляційний суд не повідомив, клопотань про відкладення розгляду справи не надіслав, відтак апеляційний суд вважав за можливе справу розглядати за відсутності цього представника за наявними у справі матеріалами.
Представник відповідача-1 в даному судовому засідання надав пояснення, в яких підтримав свою апеляційну скаргу, просив її задовольнити за наведених в ній підстав, оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.
Представник позивача в даному судовому засідання надав пояснення, в яких заперечив доводи апеляційної скарги, просив не брати їх до уваги, оскаржуване рішення як законне та обґрунтоване залишити без змін.
Заслухавши пояснення представників позивача та відповідача-1, розглянувши наявні матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку фактичних обставин даної господарської справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
Як встановлено матеріалами справи, 22.04.2015 відповідачем-1 проведено митне оформлення та випущено у вільний обіг товар позивача за митними деклараціями № 100250003/2015/076526 та № 100200003/2015/066524 від 22.04.2015
          Цього ж дня до Київської міської митниці ДФС надійшов лист Головного управління Служби безпеки України у місті Києві та Київській області №  51/7/4-2158 від 22.04.2015 щодо проведення спільних оглядів (переоглядів) поставок товарів, які надходять на адресу позивача.
23.04.2015 відповідачем-1 проведено переогляд вантажу, митне оформлення якого здійснено за митними деклараціями №100250003/2015/076526 та № 100200003/2015/066524 від 22.04.2015.
04.06.2015 відповідачем-1 складено протоколи про порушення митних правил №0442/10000/15 та № 0443/10000/15, за змістом яких в діях директора ТОВ «Віст-груп» виявлено ознаки порушення митних правил, передбачених ч.1 ст. 483 Митного кодексу України, та вилучено товар на митний склад.
Відповідно до декларацій №100250003/2015/076526 та                                    №100200003/2015/066524 від 22.04.2015 товар, який постачався за вищевказаними контрактами уповноваженою особою позивача Приватним підприємством «Транскарго», 21.04.2015 надійшов до міжнародного пункту пропуску «Іллічівський рибний порт» Одеської митниці ДФС та 22.04.2015 доставлений до Київської міської митниці ДФС (зона митного контролю відділу митного оформлення №3 митного поста «Західний», за адресою: Київська область, м. Вишневе, вул. Київська, 13, оформлені в режимі «ІМ - 40» за МД №10250003/2015/076524 на загальну суму 5  448, 96 доларів США та №100250003/2015/076526 на загальну суму 39 183, 30 доларів США.
04.06.2015 відповідачем-1 складено протоколи про порушення митних правил №0442/10000/15 та № 0443/10000/15, відповідно до яких вилучено товари за митними деклараціями № 100250003/2015/076526 та №  100200003/2015/066524 від 22.04.2015 разом з контейнером MRKU№ 4782405 (який  належить ТОВ «МЕРСК Україна ЛТД») та вилучено транспортний засіб д.р.н. НОМЕР_1 / НОМЕР_2 , яким перевозився контейнер з товаром, який належить ТОВ «Віст-груп».
Постановами Солом`янського районного суду міста Києва від 31.07.2015, залишеними без змін постановами Апеляційного суду міста Києва від 01.09.2015, провадження у справах №3-4124/15 та №3-4123/15 за вказаними вище протоколами закрито за відсутності складу правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 483 Митного кодексу України.
Разом з цим, матеріалами справи встановлено, що в 2015 році ТОВ «Віст-Груп» звернулось до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Київської міської митниці ДФС про визнання протиправними дій посадових осіб відповідача, що виявилися у проведенні митного переогляду товарів, ввезених позивачем на митну територію України згідно з митними деклараціями №100250003/2015/076526, №100250003/2015/076524 від 22.04.2015 та випущених у вільний обіг, незаконному затриманні товару та транспортного засобу, створенні перешкод у здійсненні права володіння, користування та розпорядження майном, яке розмитнено за зазначеними митними деклараціями.
Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва  від 24.05.2016 у справі №826/23628/15, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 13.09.2016 та ухвалою Вищого адміністративного суду України від 23.02.2017, визнано протиправними дії посадових осіб Київської міської митниці ДФС, які виявилися у проведенні митного переогляду товарів, ввезених ТОВ «Віст-Груп» на митну територію України згідно з митними деклараціями №100250003/2015/076526, №100250003/2015/076524 від 22.04.2015 та випущених у вільний обіг, незаконному затриманні товару та транспортного засобу, створенні перешкод у здійсненні права володіння, користування та розпорядження майном, яке розмитнено за зазначеними митними деклараціями.
За приписами ч. 4 ст. 75 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Преюдиційні факти є обов`язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки є встановленими у рішенні, немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву законність судового акту, який набрав законної сили.
Згідно преамбули та ст. 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав та свобод людини,  рішенням Європейського суду з прав людини від 25.07.02 у справі за заявою № 48553/99 «Совтрансавто-Холдінг» проти України» та рішенням Європейського суду з прав людини від 28.10.99  у справі за заявою №  28342/95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.
Оскільки судове рішення у справі №826/23628/15, яке набрало законної сили, не може бути поставлене під сумнів, а інші рішення, в тому числі і у даній справі, не можуть йому суперечити, встановленим є факт порушення службовими особами Київської міської митниці ДФС права ТОВ «Віст-Груп» вільно розпоряджатися своїм особистим майном, а саме товаром, який було ввезено на митну територію України та розмитнене на підставі митної декларацій №100250003/2015/076526 по контракту на поставку товарів укладеного позивачем з компанією «GIANT TRINITI LIMITED» (Китай) №25-UK від 02.06.2014 та митної декларації №100250003/2015/076524 по контракту на поставку товарів №122-UK від 11.04.2014, укладеного позивачем з компанією «KAIPING JUNYUAN IMPORT AND EXPORT TRAIDING CO. LTD» (Китай).
Як встановлено матеріалами справи,лише 15.06.2015 транспортний засіб д.р.н. НОМЕР_1 / НОМЕР_2 разом з контейнером MRKU №4782405, який належить ТОВ «МЕРСК УКРАЇНА ЛТД», було повернуто власнику.
Доказом перебування транспортного засобу та товару в контейнері на митниці є лист заступника начальника Київської міської митниці ДФС Кондратюка О.М. №3573/10/26-70-26-05 від 09.06.2015, згідно якого  вимагалось забезпечити прибуття до відділу митного оформлення №3 митного посту «Західний» Київської міської митниці ДФС водія транспортного засобу д.р.н. НОМЕР_1 /ВН1943ХТ Буга С.Б. для передачі вантажу на склад митного органу. 
Таким чином, починаючи з 22.04.2015 по 15.06.2015 відповідач-1 незаконно утримував транспортний засіб, яким перевозився товар позивача.
Як встановлено матеріалами справи, на підставі Договору від 10.06.2014 № 06/02-2014 про транспортно-експедиторське обслуговування ТОВ «Віст-Груп»  було доручено компанії ПП «Транскарго»  (експедитор - перевізник) здійснювати доставку вантажу морем із Китаю в Україну.
Відповідно до п. 2.1.2 цього Договору перевізник організовує перевезення  експортно-імпортних та транзитних вантажів різними видами транспорту, як по території України, так і за її межами, відповідно до заявок або доручень замовника.
Положеннями п. 2.1.4 Договору сторони погодили, що перевізник укладає договори та угоди з транспортними, експедиторськими та іншими суб`єктами господарювання для виконання зобов`язань по даному договору, а умовами п. 2.2.5 встановили обов`язок замовника оплачувати рахунки за надані перевізником замовнику послуги за тарифами, погодженими з замовником.
Відповідно до п. 4.3.3 Договору замовник відшкодовує усі витрати, фактично понесені перевізником по виконанню його доручення у випадку анулювання доручення, ненадання вантажу або простою транспортних засобів з вини замовника, включаючи штрафи, пред`явлені транспортними організаціями перевізнику, і сплачує відповідні винагороди за вже надані послуги.
Як встановлено матеріалами справи, факт сплати коштів за простій автомобіля з контейнером та демередж на підставі рахунку-фактури № СФ-0000596 від 19.06.2015 та акту здачі прийняття робіт (надання послуг) № ОУ-00596/1 від 18.06.2019 підтверджується платіжним дорученням № 9498 від 07.09.2015.
Разом з цим, по накладній (вимозі) від 23.09.2015 №КРМ15-069691/131 службовими особами Київської міської митниці ДФС повернуто незаконно утриманий товар ТОВ «Віст-Груп»: 
- гладилка «Швейцарська» в кількості 2010 шт. по ціні 53,41 грн. на загальну суму 107 354,7 грн.;
- мастерок штукатурний для зовнішніх кутів в кількості 840 шт. по ціні 16,56 грн. на загальну суму 13 908,00 грн., що разом складає 121 262,7 грн.
Цього ж дня по накладній (вимозі) №КРМ15-069692/132 від 23.09.2015 службовими особи Київської міської митниці ДФС було повернуто незаконно утриманий товар ТОВ «Віст-Груп»:
- валики для молярних робіт в кількості 121650 шт. по ціні 6,47 грн. на загальну суму 787 260,35 грн.;
- пензлі для фарбування в кількості 3888 шт. по ціні 21,79 грн. на загальну суму 84736,55 грн., що разом складає 971 996,90 грн.
Таким чином, починаючи з 22.04.2015 (дата утворення перешкод у вільному розпорядженні імпортованого товару) по 23.09.2015 (дата повернення товару) службовими особами Київської міської митниці ДФС безпідставно, в порушення діючого законодавства, було обмежено право власності ТОВ «Віст-Груп» на товар на загальну суму 44 632,26 доларів США, що згідно інформації про офіційний курс гривні до іноземних валют, розміщеної на сайті НБУ, складає 994 232,69 грн.
За приписами ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Кожна особа згідно ч. 1 ст. 16 ЦК України  має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Положеннями ч.ч. 2, 3 ст. 16 цього Кодексу  визначено способи захисту цивільних прав та інтересів та передбачено, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 20 ЦК України право на захист  особа здійснює на свій розсуд.
За змістом ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.
Положеннями ст. 13 Конституції України встановлено, що держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом.
Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним (ст. 41 конституції України).
Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної  та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Збитками є втрати, яких особа зазнала в зв`язку із знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода) (ст. 22 ЦК України).
За змістом ст.ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. 
Відповідно до ст. ст. 1173, 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.
          Таким чином, до предмету доказування у даній справі належить встановлення факту неправомірних дій органу державної влади (бездіяльності), виникнення шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями (бездіяльністю) органу державної влади і заподіянням шкоди.
          Для відшкодування шкоди за правилами ст.1173 ЦК України необхідно довести:
а) неправомірність поведінки особи. Неправомірною можна вважати будь-яку поведінку, внаслідок якої завдано шкоду, якщо завдавач шкоди не був уповноважений на такі дії;
          б) наявність шкоди. Під шкодою слід розуміти втрату або пошкодження майна потерпілого та (або) позбавлення його особистого нематеріального права (життя, здоров`я тощо). У відносинах, що розглядаються, шкода - це не тільки обов`язкова умова, але і міра відповідальності, оскільки за загальним правилом  ст. 1173 ЦК України   завдана шкода відшкодовується в повному обсязі;
          в) причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою є обов`язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди.
          Наявність всіх вищезазначених умов є обов`язковим для прийняття судом рішення про відшкодування завданої шкоди.
          При цьому, причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою полягає у тому, що наслідки у вигляді шкоди настають лише в результаті неправомірної поведінки відповідача, і є обов`язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди.
Як вище згадувалось, постановою Окружного адміністративного суду міста Києва  від 24.05.2016 у справі №826/23628/15, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 13.09.2016 та ухвалою Вищого адміністративного суду України від 23.02.2017, визнано протиправними дії посадових осіб Київської міської митниці ДФС, що виявилися у проведенні митного переогляду товарів, ввезених ТОВ «Віст-Груп» на митну територію України згідно з митними деклараціями №100250003/2015/076526, №100250003/2015/076524 від 22.04.2015 та випущених у вільний обіг, незаконному затриманні товару та транспортного засобу, створенні перешкод у здійсненні права володіння, користування та розпорядження майном, яке розмитнено за зазначеними митними деклараціями.
Тобто, саме  внаслідок противоправних дій відповідача-1, що виявилися в незаконному затриманні товару та транспортного засобу, створенні перешкод у здійснені права на володіння, користування та розпорядження майном, яке розмитнене і відпущене у вільний обіг, ТОВ «Віст-Груп» понесло збитки, які полягають у сплаті перевізнику (ПП «Транскарго») штрафних санкцій в розмірі 194 340,62 грн.  
Так, на підставі Договору №06/02-2014 про транспортно-експедиторське обслуговування від 10.06.2014 за простій транспортного д.р.н. НОМЕР_1 / НОМЕР_2 , який стався з вини відповідача-1 за період з 23.04.2015 по 15.06.2015, позивач вимушений був сплатити грошові кошти в розмірі 49 862,00 грн. 
Крім цього, на виконання цього Договору позивач відшкодував демередж (поверхнормативне використання контейнерного обладнання протягом часу з моменту вивантаження контейнера з судна по час повернення його в порт), контейнер MRKU №4782405, сплативши 144 478,62 грн.
Твердження апелянта про те, що ТОВ «Віст-груп» звільняється  від відповідальності за невиконання своїх зобов`язань за укладеним з ПП «Транскарго» Договором транспортно-експедиторських послуг, адже  невиконання окремих його пунктів  зумовлено діями  державних органів влади  і не залежало від  волі самого товариства, не заслуговують на увагу, оскільки як вище згадувалось, п. 4.3.3 Договору сторони погодили, що замовник відшкодовує усі витрати, фактично понесені перевізником по виконанню його доручення у випадку анулювання доручення, ненадання вантажу або простою транспортних засобів з вини замовника, включаючи штрафи, пред`явлені транспортними організаціями перевізнику, і сплачує відповідні винагородження за вже надані послуги, відповідно позивач вимушений був сплатити рахунок, в якому  додатково до загальних  послуг  по транспортуванню контейнера було включено простій автомобіля з контейнером та демередж контейнеру.
З приводу тверджень відповідача-1 (апелянта) про не здійснення ним перешкод для використання транспортного засобу, слід зазначити, що 22.04.2015 ТОВ «Віст-Груп» було здійснено розмитнення товару, однак Київською міською митницею ДФС без достатніх правових підстав (встановлено рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва у справі №826/23528/15) було позбавлено ТОВ «Віст-Груп» та власників транспортного засобу і контейнеру права розпоряджатися своїм майном, та лише 15.06.2015 транспортний засіб д.р.н. НОМЕР_1 / НОМЕР_2 разом з контейнером MRKU №4782405 було повернуто власнику. Тобто, починаючи з 22.04.2015 по 15.06.2015 відповідач-1 незаконно утримував транспортний засіб, яким перевозився товар позивача, тому  позивачем додатково до загальних  послуг  по транспортуванню контейнера було сплачено простій автомобіля з контейнером та демередж контейнеру.
За таких обставин та встановлених судом наявності неправомірної поведінки відповідача-1, шкоди та причинного зв`язку між протиправною поведінкою та шкодою, апеляційний суд дійшов висновку, що рішення місцевого господарського суду щодо обґрунтованості заявлених позивачем вимог про стягнення шкоди в розмірі 194  340,62 грн. є правомірним, відтак згадана сума підлягає відшкодування позивачу з Державного бюджету України.
При цьому, слід зазначити, що механізм виконання рішень про стягнення коштів з державного та місцевих бюджетів або боржників, прийнятих судами, а також іншими державними органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення визначено Порядком виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженим   постановою Кабінету Міністрів України №845 від 03.08.2011.
За змістом п.п. 2 ч. 1 п. 35 вказаного Порядку казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації) шкоди, заподіяної фізичним та юридичним особам внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових чи службових осіб під час здійснення ними своїх повноважень.
          Відповідно до Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого   постановою Кабінету Міністрів України №215 від 15.04.2015, Державна казначейська служба України (Казначейство) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів і який реалізує державну політику у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів.
          Управління наявними коштами Державного бюджету України, у тому числі в іноземній валюті, коштами державних позабюджетних фондів і позабюджетними коштами установ та організацій, що утримуються за рахунок коштів Державного бюджету України, фінансування його видатків входить до компетенції Державної казначейської служби України.
          Таким чином, позивачу надане право звернутися до суду з вимогою про відшкодування з Державного бюджету України державою в особі органів, які виконують функції управління коштами Державного бюджету, а не за рахунок коштів, виділених державою на утримання органів, що завдали шкоду.
          Відшкодування (ч. 2  ст. 25 Бюджетного кодексу України) відповідно до закону шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) у порядку, визначеному законом.
          Відповідно до п. 2 ч. 9  Прикінцевих та перехідних положень Бюджетного кодексу України  до законодавчого врегулювання безспірного списання коштів бюджету та відшкодування збитків, завданих бюджету відшкодування відповідно до закону шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) за рахунок коштів державного бюджету (місцевих бюджетів) в межах бюджетних призначень за рішенням суду у розмірі, що не перевищує суми реальних збитків, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Крім цього, позивачем заявлено до стягнення з відповідача 15  000, 00 грн. збитків у вигляді  понесених на правову допомогу витрат, за якою позивач звернувся в зв`язку із незаконним вилученням відповідачем-1 товару позивача. На підтвердження своїх вимог до матеріалів справи долучено Договір про надання правової допомоги №9 від 21.09.2015  та платіжне доручення про сплату юридичних послуг №10122 від 08.10.2015 на суму 15  000,00 грн.
За змістом ст. 26 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність»   адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.
Визначення договору про надання правової допомоги міститься в ст. 1 вказаного Закону, відповідно до якої договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
За приписами ч. 3   ст. 27 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.
          Договір про надання правової допомоги за своєю правовою природою є договором про надання послуг, який в свою чергу, врегульовано   ст. 903 ЦК України, якою   визначено, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.
Відповідно до ст. 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
За умовами п.п. 1.1, 1.2 Договору №9 від 21.09.2015, клієнт (ТОВ «Віст-Груп») доручив, а Адвокатське бюро прийняло на себе зобов`язання надавати юридичну допомогу в обсязі та на умовах, передбачених цим Договором, а саме, правову допомогу клієнту, пов`язану з підготовкою та збиранням письмових доказів, підготовкою позовної заяви, представництво інтересів в суді з питань, пов`язаних з оскарженням до суду протиправних дій посадових осіб Київської міської митниці, які пов`язані з розмитненням товарів згідно з митними деклараціями №100250003/2015/076526 та № 100250003/2015/076524 від 22.04.2015 року.
Тобто, оскільки предметом згаданого Договору про надання правової допомоги №9 від 21.09.2015 є правова допомога, яка була надана позивачу у зв`язку з підготовкою та збиранням письмових доказів, підготовкою позовної заяви, представництвом інтересів в суді, зокрема, в адміністративному суді під час слухання справи №826/23628/15 про визнання протиправними дій Київської міської митниці ДФС, розподіл вказаних витрат на правову допомогу, яка була надана в межах адміністративної справи не може вирішуватись в даній господарській справі. 
З огляду на наведене  та те, що вищезгадані витрати не є по своїй суті збитками в розумінні ст. 22 ГК України чи шкодою в розумінні ст.ст. 1166, 1173 ЦК України,  їх розподіл  не може бути здійснено в межах розгляду даної справи, апеляційний суд визнав обґрунтованими висновки суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову в частині стягнення з відповідача 15  000, 00 грн. збитків у вигляді витрат на правову допомогу, понесених позивачем під час розгляду справи адміністративним судом.
Під час розгляду справи судом першої інстанції позивачем заявлено вимоги про стягнення витрат на правову допомогу в розмірі 15 000, 00 грн. 
За приписами ч. 1 ст. 124 ГПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи.
Положеннями ч. 8 ст. 129 ГПК кодексу України передбачено, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. 
Позивач разом з позовною заявою подав попередній (орієнтований) розрахунок судових витрат пов`язаних з наданням правничої допомоги адвоката в розмірі 15   000,00 грн.
25.07.2019 позивачем подано до суду клопотання про долучення доказів сплати витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 15   000,00 грн. 
Позивач скористався правом подати відповідні докази згідно положень ч.8 ст. 128 ГПК України до закінчення судових дебатів або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду.
Відповідно до  ч. 1,  п. 1 ч. 3 ст. 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних  з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема належать витрати на професійну правничу допомогу.
За змістом ст. 131-2 Конституції України для надання професійної правничої допомоги в Україні діє адвокатура.
Право учасників справи користуватися правничою допомогою передбачено ст. 16 ГПК України.
Положеннями ч. 8 ст. 129 ГПК України передбачено, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
За приписами ст. 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:
- розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
- розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Вирішуючи питання про такий розподіл, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути неспіврозмірним, тобто явно завищеним порівняно з ціною позову. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити даний розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи.
За змістом наведених законодавчих приписів необхідною умовою для вирішення питання про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу є наявність доказів, які підтверджують фактичне здійснення таких витрат учасником справи.
Витрати, які підлягають сплаті за послуги адвоката, визначаються у встановленому Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» порядку. Дія цього Закону поширюється тільки на осіб, які є адвокатами.
У відповідності до ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокат - фізична особа, яка здійснює адвокатську діяльність на підставах та в порядку, передбаченому цим Законом.
За приписами ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.
Як встановлено матеріалами справи, на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу заявник надав копію укладеного між ним  та Адвокатським бюро «Віктор Васильцов і партнери» Договору про надання правової допомоги №12-03/19 від 12.03.2019, відповідно до якого клієнт доручає, а адвокат приймає на себе зобов`язання здійснювати захист, представництво та/або надавати інші види правової допомоги на умовах та в порядку, що визначені цим договором, акт наданих послуг від 12.03.2019 на суму 15  000,00 грн. та платіжне доручення №4098 від 03.06.2019 на суму 15   000,00 грн. 
При цьому, відповідачем (апелянтом) не надано жодних доказів неспівмірності понесених позивачем витрат на адвокатські послуги позовним вимогам, отже необхідності  та підстав їх зменшення тощо.
Таким чином, сукупність доказів щодо витраченого адвокатами часу на підготовку матеріалів до судового засідання, складність юридичної кваліфікації правовідносин у справі,  відсутність вмотивованого клопотання відповідача про зменшення розміру судових витрат, апеляційний суд дійшов висновку, що заявлений позивачем до стягнення розмір витрат на оплату послуг адвоката є співмірним із складністю справи та виконаними адвокатом роботами (наданими послугами), часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (наданих послуг), обсягом наданих адвокатом послуг й виконаних робіт та ціною позову, отже стягненню на користь позивача підлягають  15  000, 00 грн.  витрат на правову допомогу.
Доводи апелянта (відповдіача-1) стосовно неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального права не знайшли свого підтвердження під час перегляду справи судом апеляційної інстанції.
Враховуючи положення ч. 1   ст. 9 Конституції України  та  ратифікацію   Законом України від 17.07.1997 N475/97-ВР  Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів N 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття  Закону України від 23.02.2006 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди також повинні застосовувати   Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод  (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.
Зокрема, Європейський суд з прав людини у справі «Проніна проти України» у рішенні від 18.07.2006 та у справі «Трофимчук проти України» у рішенні від 28.10.2010 зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторін. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім цього, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.
З урахуванням усіх фактичних обставин справи, встановлених місцевим та апеляційним судами, інші доводи  апелянта, викладені в апеляційній скарзі, не заслуговують на увагу, оскільки не впливають на вирішення спору у даній справі.
За таких обставин, апеляційний господарський суд погоджується із висновками місцевого суду як законними, обґрунтованими обставинами й матеріалами справи, детальний аналіз яких, як і нормативне обґрунтування прийнятого судового рішення наведено місцевим судом, підстав для скасування його не знаходить. Доводи апелянта по суті скарги в межах заявлених вимог, як безпідставні й необґрунтовані не заслуговують на увагу, оскільки не підтверджуються жодними доказами по справі й не спростовують викладених в судовому рішенні висновків.
Керуючись ст.ст. 269-270, п. 1 ч. 1 ст. 275, ст. ст. 276, 281-284 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Київської міської митниці ДФС залишити без задоволення, рішення Господарського суду міста Києва від 23.07.2019 у справі №  910/5105/19 - без змін.
Матеріали справи №910/5105/19 повернути до Господарського суду міста Києва. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, визначених п. 2 ч. 3 ст. 287 ГПК України. 

                                              Повний текст постанови складено 04.03.2020

Головуючий суддя                                                            С.Я. Дикунська 

Судді                                                                                В.В. Андрієнко

                                                                                Б.О. Ткаченко