ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3015/20 Справа № 210/4913/17 	  	Суддя у 1-й інстанції - Вікторович Н. Ю. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова  В. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2020 року                                                                м.Кривий Ріг

Справа № 210/1319/18

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.
суддів - Барильської А.П., Бондар Я.М.
секретар судового засідання - Голуб О.О.

сторони:
позивачка -  ОСОБА_1 , 
відповідач -  ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу відповідача  ОСОБА_2 , від імені та в інтересах якого діє представник адвокат Тімофєєв Артур Сергійович,  нарішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 27 листопада 2019 року, яке ухвалено суддею Вікторович Н.Ю. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 03 грудня 2019 року, -

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 , треті особи ОСОБА_3 , приватний нотаріус Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Кучман Ірина Іванівна про визнання договору дарування недійсним. 
Позовна заява мотивована тим, що їй на праві приватної власності належала квартира АДРЕСА_1 , яка є постійним та єдиним місцем її проживання та сестри ОСОБА_4 . Між нею та відповідачем ОСОБА_2 13 травня 2017 року укладено договір дарування вказаної квартири, який не відповідав її волевиявленню, не був спрямований на настання правових наслідків, вчинений під впливом психічного тиску та внаслідок помилки. Так, з відповідачем ОСОБА_2 вона познайомилася в день укладення договору, до цього спілкувалася з його батьком ОСОБА_3 , що мав до її сина, який вживає наркотики, вимоги з повернення боргу в сумі 70000,00грн., наполягав на погашенні боргу за рахунок спірної квартири. Після того, як вона не погодилася на таку пропозицію, син викрав у неї документи на квартиру, її паспорт, ідентифікаційний код, передав їх ОСОБА_3 , а сам зник. У зв`язку з викраденням документів, вона зверталася до поліції. На її прохання про повернення документів, ОСОБА_3 погрожував, залякував, схиляв до вчинення правочину щодо нерухомого майна на його користь, здійснював психологічний тиск, пропонував передати йому безоплатно у власність квартиру взамін довічного утримання, обіцяв, що вона доживе у квартирі до смерті. Після такої пропозиції ОСОБА_3 став навмисно створювати у неї уявлення про обставини, які мають для прийняття рішення істотне значення: надав матеріальну допомогу на оплату комунальних послуг, звернув увагу на необхідність ремонту побутових приладів, проявляв турботливе ставлення, обіцяв допомогу, тому вона зважилася на укладення договору. Документи були у ОСОБА_3 , він займався організацією вчинення правочину, який вона в момент підписання сприймала як договір, яким буде передбачено її довічне утримання та можливість проживати в квартирі до смерті. Отримавши договір, вона звернула увагу, що його оформлено на ОСОБА_2 - сина ОСОБА_3 , але той заспокоїв її, що догляд буде здійснювати він сам. Проте, ретельно вивчивши договір, вона зрозуміла, що договором жодних обов`язків щодо її утримання не передбачено, через що вона втратила спокій, знаходить у стані постійного очікування, що її позбавлять житла, побоюється за своє життя. 
На підставі викладеного, уточнивши позовні вимоги, просила суд визнати недійсним договір дарування двокімнатної квартири АДРЕСА_1 , загальною корисною площею 44,4кв.м, житловою площею 30,3кв.м від 13 травня 2017 року, укладений між нею та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Кучман І.І., з поверненням сторін правочину до первісного стану зі скасуванням реєстрації права власності на квартиру на ім`я ОСОБА_2 .
Рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 27 листопада 2019 року позовні вимоги задоволено.
Визнано недійсним договір дарування двокімнатної квартири АДРЕСА_1 , загальною корисною площею 44,4кв.м., житловою площею 30,3кв.м. від 13 травня 2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Кучман І.І., з поверненням сторін правочину до первісного стану.
Скасовано реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 , загальною корисною площею 44,4кв.м., житловою площею 30,3кв.м., на ім`я ОСОБА_2 , проведеної на підставі договору дарування квартири від 13 травня 2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Кучман І.І.
Стягнуто з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , р.н.о.к.п.п. НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 , на користь держави судовий збір у розмірі 704,80 гривні (сімсот чотири гривні 80 коп.).
В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2 , від імені та в інтересах якого діє представник адвокат Тімофєєв А.С. просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що суд безпідставно, не прийнявши до уваги пояснення сторін, виніс рішення на користь позивачки та без жодного доказу вирішив, що остання не усвідомлювала своїх дій.
Відзив на апеляційну скаргу не подано.
Заслухавши суддю-доповідача, позивачку ОСОБА_1 , яка заперечувала проти доводів апеляційної скарги та просила залишити її без задоволення, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що позивачці ОСОБА_1 на праві приватної власності належала квартира АДРЕСА_1 , на підставі Договору купівлі-продажу від 29 квітня 2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Ставніченко О.П. за реєстровим №861, зареєстрованого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 29 квітня 2015 року, номер запису про право власності: 9535528, реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна: 485544112110 (т.1 а.с.56, 58-60).
В квартирі АДРЕСА_1 зареєстроване місце проживання позивачки ОСОБА_1 та її сестри ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (т. 1 а.с.142).
13 травня 2017 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , укладено договір дарування спірної квартири (далі - Договір), посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Кучман І.І. за реєстровим №1221 (т. 1 а.с.56, 57). 
Пунктами 2.1, 2.2 цього Договору передбачено, що сторони домовилися, що передачею квартири за цим Договором слід вважати передачу речі. Прийняття обдаровуваним від дарувальника ключів від квартири та технічної документації на неї свідчить про те, що передача речі відбулася. Дарувальник передав обдаровуваному ключі від квартири та технічну документацію на неї. Сторони усвідомлюють, що цим актом підтверджено передачу квартири обдаровуваному (т. 1 а.с.56 - зворот).
Підписанням договору сторони підтвердили, що цей Договір не носить характеру уявного та удаваного правочину. Дарувальник стверджує, що дарування здійснено за доброю волею, без будь-яких погроз, примусу чи насильства, як фізичного так і морального (п.3.1 Договору) (т. 1 а.с.56, 57).  
Позивачка ОСОБА_1 залишилася мешкати у спірній квартирі, ключі від квартири фактично відповідачу не передавалися, що не заперечувалося сторонами під час розгляду справи судом першої інстанції, а тому не потребує доведенню (ч. 1 ст. 82 ЦПК України).
Право власності ОСОБА_5 на квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (індексний номер витягу №86981936 від 13 травня 2017 року) (т. 1 а.с.156).
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 , підписуючи договір дарування, мала намір укласти договір довічного утримання, та не мала волевиявлення на укладення спірного договору і відчуження квартири, оскільки фактично залишилися без житла. Таким чином, до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення статті 229 ЦК України.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, так як їх суд першої інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із статтею 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.
Правовим наслідком укладання договору дарування є безповоротне припинення права власності у дарувальника на майно, що є предметом договору, та виникнення права власності на нього в обдарованої особи. Особливість договору дарування полягає у тому, що цей договір є безоплатним: право власності на предмет договору переходить до обдаровуваного без надання будь-якої зустрічної матеріальної чи нематеріальної компенсації дарувальникові.
У позові про визнання недійсним договору дарування квартири позивачка, серед іншого, зазначила, що, укладаючи оспорюваний договір, сподівалася на те, що відповідач ОСОБА_2 та його батько ОСОБА_3 будуть в подальшому надавати їй матеріальну допомогу та утримувати довічно.
Згідно зі статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Правові наслідки вчинення правочину під впливом помилки визначені у статті 229 ЦК України: якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.
Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин, вчинений під впливом помилки відповідно до статті 229 ЦК України, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилась сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка мала місце, а також що вона має істотне значення. Не має правового значення помилка щодо одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією із сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.
Правова позиція Верховного Суду України щодо предмета доказування у справах про визнання недійсними договорів дарування на підставі статті 229 ЦК України викладена у постановах від 11 листопада 2015 року (провадження № 6-1124цс15), від 02 грудня 2015 року (провадження № 6-2087цс15), від 03 лютого 2016 року (провадження № 6-1364цс15), від 20 квітня 2016 року (провадження № 6-372цс16).
Так, вирішуючи питання про наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладання договору дарування замість договору довічного утримання, суду необхідно встановити: вік позивача, його стан здоров`я та потребу у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного, відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдарованому та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладання договору дарування, тощо. 
Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.
Судом першої інстанції обґрунтовано встановлено, що позивачка ОСОБА_1 , 1952 року народження, є людиною похилого віку та, на час укладення оспорюваного договору, отримувала пенсію за віком у розмірі 1 165,20 грн. (т. 1 а.с. 61), тоді як Законом України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» було встановлено прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, у розмірі 1 312,00 грн., що свідчить про потребу останньої у сторонній матеріальній допомозі.
Крім того, квартира  АДРЕСА_1 , у якій   ОСОБА_1 зареєстрована та проживає в даний час, є її єдиним житлом та у суду відсутні підстави вважати, що остання матиме змогу придбати собі інше житло, враховуючи рівень її матеріального забезпечення.
Колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 під час укладання договору дарування не мала волевиявлення на безоплатну передачу у власність відповідача квартири, яка є її єдиним житлом, і помилилася щодо правової природи правочину, прав та обов`язків, які виникають після укладання цього договору між нею та відповідачем, оскільки фактично вона залишилася без майна і за віком та станом здоров`я вона потребує утримання.
Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанцій, задовольняючи позов, встановив фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, оцінив докази у їх сукупності, правильно застосував норми статей 203, 215, 229 ЦК України та ухвалив законне і обґрунтоване рішення.
Доводи, викладені в апеляційні скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.
Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу відповідача  ОСОБА_2 , від імені та в інтересах якого діє представник адвокат Тімофєєв Артур Сергійович, - залишити без задоволення.
Рішення Дзержинського  районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 27 листопада  2019 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 27 лютого 2020 року.

Головуючий:         
                                       
Судді: