ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ 
ГОСПОДАРСЬКИЙ  СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.02.2020 року          м.Дніпро         Справа №  904/2073/19

             Центральний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді Кузнецова В.О.,                                                                                                
суддів Чус О.В., Вечірка І.О.,
секретар судового засідання Крицька Я.Б.
    розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 29.10.2019 (повний текст рішення складений та підписаний 08.11.2019, головуючий колегії Ніколенко М.О., судді Соловйова А.Є., Ярошенко В.І.) у справі 
за позовом акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк", м. Київ 
до товариства з обмеженою відповідальністю "Сентоза ЛТД", м. Дніпро 
про стягнення винагороди за користування кредитом у розмірі 14 025 253,01 грн.
за зустрічним позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Сентоза ЛТД", м.Дніпро 
до акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк", м. Київ 
про визнання недійсними окремих пунктів кредитного договору № 4С09021И від 05.01.2009
ВСТАНОВИВ:
         І. Короткий зміст і підстави позовних вимог
          Акціонерне товариство Комерційний банк "Приватбанк" звернулось до господарського суду Дніпропетровської області з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю "Сентоза ЛТД" про стягнення винагороди за користування кредитом у розмірі 32 619 993,75 грн.
          Позов обґрунтований порушенням відповідачем своїх зобов`язань за договором про надання кредиту у вигляді відновлюваної кредитної лінії № 4С09021И від 05.01.2009 та додаткової угоди від 21.08.2014 зі сплати винагороди за користування кредитом.
           13.06.2019 до місцевого господарського суду надійшла зустрічна позовна заява товариства з обмеженою відповідальністю "Сентоза ЛТД" до акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" про визнання недійсними окремих пунктів кредитного договору №4С09021И від 05.01.2009. 
          Зустрічні позовні вимоги вмотивовані посиланням  на те, що положення кредитного договору №4С09021И від 05.01.2009, які додатково до процентів передбачають нарахування та сплату винагороди за користування кредитом, суперечать положенням Цивільного кодексу України та інших актів цивільного законодавства, що є підставою для визнання їх недійсними.
         ІІ. Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 29.10.2019 у даній справі в задоволенні первісних та зустрічних позовних вимог – відмовлено у повному обсязі.
          Рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні первісного позову обґрунтовано посиланням на те, що умовами кредитного договору фактично визначено додаткову плату, що створило ситуацію подвійної плати за користування кредитом. Сплата винагороди в установленому спірним договором порядку та розмірі не відповідає вимогам розумності та справедливості договору, передбаченим ст.627 Цивільного кодексу України.
        ІІІ. Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи учасників справи
        3.1 Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
Не погодившись із згаданим рішенням, акціонерне товариство Комерційний банк "Приватбанк" звернулось до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення господарського суду скасувати в частині відмови у задоволенні позову АТ КБ "Приватбанк" та прийняти в цій частині постанову, якою позовні вимоги АТ КБ "Приватбанк" до ТОВ "Сєнтоза ЛТД" про стягнення заборгованості за винагородою у розмірі 14 025 253,01 грн. - задовольнити в повному обсязі, в іншій частині рішення першої інстанції залишити без змін.
          Скаржник зазначає, що без будь-яких виключень усі умови договору № 4С09021И від 05.01.2009 та додаткових угод до нього є чинними, законними та правомірними, оскільки їх недійсність (нікчемність) прямо не встановлена законом, так само вони не визнані судом недійсними, в порядку визначеному законом, тому суд безпідставно відмовив у позовних вимогах банку, порушивши імператив презумпції правомірності правочину.
          На думку апелянта, висновки суду першої інстанції, що умови договору щодо нарахування та сплати винагороди суперечать принципам справедливості, добросовісності, розумності є помилковими та такими, що не відповідають матеріалам та дійсним обставинам справи.
          Заявник апеляційної скарги стверджує, що встановлення у договорі за згодою сторін додаткових зобов`язань по сплаті винагороди за користування кредитом для позичальника не суперечить приписам ст.627 Цивільного кодексу України, якою визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
          Місцевий господарський суд помилково посилається на невідповідність умов договору діючому законодавству та порушення банком ст.ст.1048, 1054, 1056-1 Цивільного кодексу України та ототожнює винагороду із процентами (змінюваною процентною ставкою) у розумінні вищевказаних статей Цивільного кодексу України.
          Скаржник вважає, що господарським судом не було встановлено фактів зловживання особою своїм цивільним правом, а тому безпідставно зазначено про це в рішенні суду та стало підставою для відмови у задоволенні позову.
          3.2 Доводи інших учасників справи
         У відзиві на апеляційну скаргу товариство з обмеженою відповідальністю "СЕНТОЗА ЛТД" просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, рішення господарського суду залишити без змін.
          Відповідач посилається на те, що господарський суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що сплата винагороди в установленому спірним договором порядку та розмірі не відповідає вимога розумності та справедливості договору.
          Законодавство України дійсно дає сторонам договору право регулювати у договорі свої відносини на власний розсуд. Проте, така свобода договору має свої чітко окреслені законодавцем межі, загальне правило яких полягає в тому, що сторони в договорі не можуть відступати від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це або якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.
          При  цьому, на думку відповідача, погодження сторонами умов договору, які суперечать вимогам законодавства, в момент укладення або зміни договору не може вважатися достатнім обґрунтуванням законності таких умов договору та не усуває необхідності врегулювання таких правовідносин на підставі норм чинного законодавства, яке має пріоритет над такими домовленостями сторін у разі, якщо такі домовленості суперечать положенням актів законодавства. 
        ІV. Апеляційне провадження
        4.1 Процедура апеляційного провадження в апеляційному господарському суді
          Згідно до протоколу автоматизованого розподілу справ між суддями від 02.12.2019  для розгляду апеляційної скарги визначена колегія у складі: суддя-доповідач - Кузнецов В.О., судді Вечірко І.О., Чус О.В.
          Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 06.12.2019 зазначену апеляційну скаргу залишено без руху, у зв`язку відсутністю відомостей про зарахування суми судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги до спеціального фонду Державного бюджету України.
   Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 11.12.2019 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою, призначено справу до розгляду на 21.01.2020.
       21.01.2020 у судовому засіданні оголошено перерву до 03.02.2020.
       03.02.2020 у судовому засіданні оголошено перерву до 18.02.2020.
           18.02.2020 до Центрального апеляційного господарського суду надійшло клопотання товариства з обмеженою відповідальністю "СЄНТОЗА ЛТД" про зупинення провадження у справі до закінчення перегляду Об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду постанови Північного апеляційного господарського суду від 04.11.2019 у справі №910/12787/17 за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Тех-Трейд-Інвест" до акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк", товариства з обмеженою відповідальністю "Парктур", товариства з обмеженою відповідальністю "Скорзонера", товариства з обмеженою відповідальністю "Шелта", товариства з обмеженою відповідальністю "Аспект", за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні першого відповідача - Національного банку України та Міністерства фінансів України про визнання недійсними пунктів кредитних договорів.
          Заявник зазначає, що у справі №910/12787/17 переглядається судове рішення у подібних правовідносинах (законність умов кредитних договорів АТ КБ "Приватбанк" про сплату винагороди за користування кредитом).
          Відповідно до пункту 5 частини 1 статті 227 Господарського процесуального кодексу України суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у випадках: об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.
         Пов`язаною із цією справою є така інша справа, в якій інший суд встановлює обставини, що впливають чи можуть вплинути на подання та оцінку доказів у цій справі; в тому числі йдеться про факти, які мають преюдиціальне значення (частини 4, 6 статті 75 Господарського процесуального кодексу України).
         Під неможливістю розгляду зазначеної справи слід розуміти неможливість для цього господарського суду самостійно встановити обставини, які встановлюються іншим судом в іншій справі, - у зв`язку з непідвідомчістю або непідсудністю іншої справи цьому господарському суду, одночасністю розгляду двох пов`язаних між собою справ різними судами або з інших причин.
         Для вирішення питання про зупинення провадження у справі господарському суду слід у кожному випадку з`ясовувати, як саме пов`язана справа, що розглядається господарським судом, зі справою, яка розглядається іншим судом, чим саме зумовлена неможливість розгляду справи.
         Отже, провадження у справі слід зупиняти лише за наявності беззаперечних підстав для цього.
     Відповідно до пункту 7 частини 1 статті 129 Конституції України однією із засад здійснення судочинства встановлено розумні строки розгляду справи судом.
         Згідно ст.9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.                                     Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, учасником якої є Україна, встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
    Отже, господарським судам необхідно також враховувати, що недотримання порядку зупинення провадження у справі має наслідком затягування судового процесу і суперечить вимогам статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод стосовно права кожного на розгляд його справи упродовж розумного строку.
    Порушення права на розгляд справи упродовж розумного строку було неодноразово предметом розгляду Європейським судом з прав людини у справах проти України.
       Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінку сторін, предмет спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини першої статті 6 згаданої Конвенції (рішення ЄСПЛ від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України", рішення ЄСПЛ від 27.04.2000 у справі "Фрідлендер проти Франції"). Роль національних судів полягає у швидкому та ефективному розгляді справ (рішення ЄСПЛ від 30.11.2006 у справі "Красношапка проти України").
         Колегія суддів вважає, що зібрані у справі докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду а тому, правові підстави для зупинення провадження у справі відсутні.        
         При цьому, суд апеляційної інстанції враховує, що безпідставне зупинення провадження у даній справи, призведе до необґрунтованого затягування її, що є неприпустимим.
      18.02.2020 у судове засідання з`явилися учасники справи, які надали відповідні пояснення.
       18.02.2020 у судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частину рішення.
       4.2 Стислий виклад обставин справи, встановлених судами
  Між закритим акціонерним товариством комерційний банк "Приватбанк" (правонаступником якого є публічне акціонерне товариство комерційний банк "Приватбанк", яке, в свою чергу, було перейменоване на акціонерне товариство комерційний банк "Приватбанк") та товариством з обмеженою відповідальністю "Сентоза ЛТД" був укладений договір про надання кредиту у вигляді відновлюваної кредитної лінії № 4С09021И від 05.01.2009 (надалі - кредитний договір).
          Згідно п. А2 договору кредитний ліміт цього договору 210 000 000,00 грн. з відсотковою ставкою відповідно до п.п. А.6, А.7 договору та строком виконання зобов`язання (терміном повернення кредиту) відповідно до п.А.3 договору.
          У пункті А.10 кредитного договору передбачено обов`язок позичальника сплатити банку винагороду за користування кредитом за встановленою формулою.
          Позичальник зобов`язується сплатити банку винагороду відповідно до п. 4.5., 4.13 даного договору (п. 2.2.5 кредитного договору).
          З умовами пункту 2.4.1. кредитного договору  позичальник має право за згодою банку здійснити дострокове повернення кредиту, сплату процентів за його користування. При цьому позичальник зобов`язаний одночасно сплатити банку неустойку (штраф, пеню), якщо на дату дострокового повернення кредиту у банку виникли підстави для стягнення неустойки згідно п.п. 5.1., 5.2., 5.3, даного договору.
          Згідно з п.4.1. кредитного договору за користування кредитом позичальник сплачує проценти згідно п.А.6 договору.
          Відповідно до п. 4.5. кредитного договору позичальник сплачує банку винагороду за відкриття позичкового рахунку згідно з п. А.10.
          За п. 4.8. договору в разі якщо дата повернення кредиту та/або оплати процентів за користування кредитом, винагороди, неустойки згідно даного договору приходиться на вихідний або святковий день, вказані платежі повинні бути проведені в банківський день, що передує вихідному або святковому дню.
          Пунктом 4.12. кредитного договору встановлено, що розрахунок процентів за користування кредитом проводиться з дати списання коштів з позичкового рахунку до передуючої дати сплати процентів та/або за період, який починається з попередньої дати оплати процентів по поточну дату оплати процентів. Розрахунок процентів проводиться до повного погашення заборгованості по кредитному договору. 
          Згідно з п. 4.15. кредитного договору за здійснення договірного списання коштів в межах сум, що підлягають сплаті банку по даному договору згідно п.п. 2.2.6, 2.3.5, позичальник сплачує банку винагороду в розмірі та строки, установлені тарифами банку на момент оплати.
          Відповідно до п. 5.1. кредитного договору при порушенні позичальником будь-якого з зобов`язань зі сплати процентів за користування кредитом, передбачених п.п. 2.2.2, 4.2, 4.3, 4.4, строків повернення кредиту, передбачених п.п. 1.2, 2.23, 2.3.2, 2.2.14, позичальник сплачує банку за кожний випадок порушення пеню в розмірі 0,2 % від суми простроченого платежу за кожний день прострочення, але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, що діє в період за який виплачується пеня. Оплата пені здійснюється в гривні.
          У пункті 5.7 договору сторони дійшли згоди, що строки позовної давності по вимогам про стягнення кредиту, процентів за користування кредитом, винагороди, неустойки - пені, штрафів по даному договору встановлюється сторонами протягом 5 років.
          На виконання умов кредитного договору, відповідач отримав кредитні кошти у розмірі 210 000 000 грн. (в подальшому, ліміт кредитування неодноразово змінювався шляхом укладення додаткових угод).
          Відповідачем було виконано свої зобов`язання за договором щодо повернення кредитних коштів, а також сплати відсотків за користування кредитом. 
          Позивач просить суд стягнути з відповідача винагороду за користування кредитом у розмірі 14 025 253,01 грн., визначену п.п. А.10, 2.2.5, 2.4.1, 4.1, 4.5, 4.6, 4.13, 5.1, що і стало предметом спору у даній справі.
          4.3 Позиція апеляційного господарського суду у справі
        Імперативними приписами статті 269 Господарського процесуального кодексу України     визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
        Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши наведені в апеляційній скарзі доводи та надані заперечення, заслухавши пояснення присутніх учасників справи, перевіривши встановлені на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, колегія суддів апеляційного суду  вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
           Місцевим господарським судом правомірно встановлено, що укладений між сторонами правочин за своїм змістом та правовою природою є договором кредиту, який підпадає під правове регулювання норм ст. ст. 1054-1065 Цивільного кодексу України та ст. ст. 345-346 Господарського кодексу України.
        Відповідно до ст. 55 Закону України "Про банки і банківську діяльність" відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.
          Згідно з ч. 2 ст. 345 Господарського кодексу України кредитні відносини здійснюються на підставі кредитного договору, що укладається між кредитором і позичальником у письмовій формі. У кредитному договорі передбачаються мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види забезпечення зобов`язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, обов`язки, права і відповідальність сторін щодо видачі та погашення кредиту.
          Статтею 1054 Цивільного кодексу України передбачено, що за кредитним договором банк або фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
          За приписами ч.1 ст.1048 Цивільного кодексу України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.
          Відповідно до ч.1 ст.1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
          Договір є підставою виникнення цивільних прав і обов`язків (ст.ст.11, 626 Цивільного кодексу України), які мають виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до договору (ст.526 Цивільного кодексу України), а одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається (ст. 525 Цивільного кодексу України).
          Згідно ст.ст.627,628 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог актів цивільного законодавства, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до цивільного законодавства.
          Порушення вимог принципу справедливості, добросовісності і розумності має бути пов`язаним із негативними наслідками (відмова у захисті права, визнання правочину недійсним, визнання недійсними окремих умов договору тощо).
          Цей принцип є своєрідною межею здійснення учасниками цивільних правовідносин своїх прав і виконання обов`язків, яка відділяє дозволену поведінку від недозволеної, справедливі, добросовісні і розумні дії від вчинків, які не відповідають цим критеріям. У цьому контексті варто зазначити, що принцип справедливості, добросовісності і розумності обмежує дію принципу свободи договору. Учасники цивільних правовідносин можуть, зокрема, укладати договори і на свій розсуд визначати їх умови, але з урахуванням прав і інтересів контрагентів.
          За умовами спірного кредитного договору (із внесеними змінами згідно додаткових угод) окрім фіксованого розміру процентів за користування кредитом, боржник зобов`язався сплачувати банку винагороду за користування кредитом згідно п. А. 10, що визначається за формулою (п. п. 4.5., 4.6. кредитного договору з урахуванням змін, внесених додатковими угодами до нього). При невиплаті винагороди за користування кредитом у визначену дату, винагорода вважається простроченою. Тобто, оплату за користування кредитом встановлено двома паралельними способами, а саме проценти за користування кредитом, виходячи з процентної ставки в розмірі 10,3% % річних (41,2 % у разі неналежного виконання зобов`язань) та винагорода за користування кредитом згідно з п. п. А.10., 4.5., 4.6. договору, сплата якої визначена у формулі, до якої, включено також дані щодо офіційного курсу гривні до долару США.
          Статтею 1056-1 Цивільного кодексу  України встановлено, що процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено кредитором в односторонньому порядку. Умова договору щодо права кредитора змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною.
          У разі застосування змінюваної процентної ставки кредитор самостійно, з визначеною у кредитному договорі періодичністю, має право збільшувати та зобов`язаний зменшувати процентну ставку відповідно до умов і в порядку, встановлених кредитним договором. Кредитодавець зобов`язаний письмово повідомити позичальника, поручителя та інших зобов`язаних за договором осіб про зміну процентної ставки не пізніш як за 15 календарних днів до дати, з якої застосовуватиметься нова ставка. У кредитному договорі встановлюється порядок розрахунку змінюваної процентної ставки із застосуванням погодженого сторонами індексу. Порядок розрахунку змінюваної процентної ставки повинен дозволяти точно визначити розмір процентної ставки за кредитом на будь-який момент часу протягом строку дії кредитного договору. Кредитор не має права змінювати встановлений кредитним договором порядок розрахунку змінюваної процентної ставки без згоди позичальника (ст. 1056-1 Цивільного кодексу України).
          Як визначено в ч.ч. 5-6 ст.1056-1 Цивільного кодексу України індекс, що використовується у формулі визначення змінюваної процентної ставки, повинен відповідати таким вимогам: 1) поточне значення індексу повинно періодично, але не рідше одного разу на місяць, публікуватися в засобах масової інформації або оприлюднюватися через інші загальнодоступні регулярні джерела інформації. Кредитний договір повинен містити посилання на джерело інформації про відповідний індекс; 2) індекс повинен ґрунтуватися на об`єктивних індикаторах фінансової сфери, що дозволяють визначити ринкову вартість кредитних ресурсів; 3) значення індексу повинно встановлюватися незалежною установою з визнаною діловою репутацією на ринку фінансових послуг. У разі застосування змінюваної процентної ставки у кредитному договорі повинен визначатися максимальний розмір збільшення процентної ставки.
          Також, поряд з цивільно-правовим розумінням кредитування існує також й інший підхід до розуміння кредитування, який охоплює у тому числі і публічну складову банківської діяльності (banking) як залучення вкладів грошових коштів фізичних і юридичних осіб та розміщення зазначених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик, відкриття і ведення банківських рахунків фізичних та юридичних осіб, ліцензування такої діяльності тощо у відповідності до Закону України "Про банки і банківську діяльність".
          Банківську діяльність визначають через банківські послуги, які банк надає своїм клієнтам. Банк має право надавати банківські та інші фінансові послуги (крім послуг у сфері страхування).
          Банк має право надавати своїм клієнтам (крім банків) фінансові послуги, в т.ч. шляхом укладення з юридичними особами (комерційними агентами) агентських договорів. Перелік таких фінансових послуг встановлюється Національним банком.
          Крім надання фінансових послуг, банк може здійснювати діяльність щодо: 1) інвестицій; 2) випуску власних цінних паперів; 3) випуску, розповсюдження та проведення лотерей; 4) зберігання цінностей або надання в майновий найм (оренду) індивідуального банківського сейфа; 5) інкасації коштів і перевезення валютних цінностей; 6) ведення реєстрів власників іменних цінних паперів (крім власних акцій); 7) надання консультаційних та інформаційних послуг щодо банківських та інших фінансових послуг.
          Відповідно до пункту 3.1. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10.05.2007 № 168 (які діяли на момент укладення Кредитного договору та підписання додаткових угод до нього), банки зобов`язані в кредитному договорі або в додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов`язань споживача, зазначаючи при цьому значення процентної ставки та порядок обчислення процентних доходів відповідно до вибраного банком методу згідно з вимогами нормативно-правових актів Національного банку України.
          На банки покладається також обов`язок зазначати в кредитному договорі сукупну вартість кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг та інших фінансових зобов`язань споживача, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту, а також зазначити її в процентному значенні та в грошовому виразі у валюті платежу за кредитним договором, у вигляді реальної процентної ставки, яка точно дисконтує всі майбутні грошові платежі споживача за кредитом до чистої суми виданого кредиту (пункт 3.3. Правил).
          Винагорода ж банку за надані послуги має компенсаційний характер і її призначення полягає у тому, щоб покрити витрати банку, понесені ним у зв`язку з наданням кредиту. Це є безперечно дохід банку від проведення своєї банківської діяльності і поняття винагороди банку відсутнє у договірному законодавстві, внаслідок чого правова природа такої винагороди залежить від індивідуальної правової регламентації кожного банку.
          Отже, винагорода за користування кредитом за формулою, яка міститься в кредитному договорі та залежить від коефіцієнта зміни курсу гривні до долара США, не відповідає вимогам змінюваної процентної ставки. Крім того, зазначена в договорі формула має значну кількість змінних величин, з яких не можливо визначити точну суму або відсоток, які мають бути в подальшому сплачені та фактичну кінцеву сукупну вартість кредиту. Формула нарахування винагороди, також, не визначає максимальний розмір збільшення процентної ставки, що не відповідає ч. 6 ст. 1056-1 Цивільного кодексу України.
          У даному випадку, формула, по якій нарахована винагорода, передбачає її розрахунок з урахуванням і процентів, і різниці між сплаченими і несплаченими коштами, нібито ця різниця має якесь самостійне правове значення.
          На думку колегії суддів апеляційного господарського суду, нарахування/виплата такої винагороди не може бути передбачена ні за що інше, як надання якихось послуг банком, і винагорода не може нараховуватися за належне виконання своїх обов`язків клієнтом (за користування кредитом), оскільки вона не може стосуватися чи враховувати проценти, які є самостійною платою за користування кредитними коштами.
          До того ж, свобода договору передбачає абсолютну прозорість всіх його елементів, що не вбачається з оспорюваної редакції формули винагороди, яка не містить зазначення послуги, за яку вона нараховується, а тому колегія суддів вважає нарахування банком винагороди за користування кредитом безпідставним.
          Відповідно до п.3 ст.1 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" фінансовий кредит - кошти, які надаються у позику юридичній або фізичній особі на визначений строк та під процент.
          За приписами  ч. 8 ст. 47 Закону України "Про банки і банківську діяльність" комерційні банки самостійно встановлюють процентні ставки та комісійну винагороду по своїх операціях. Тобто оплатне надання послуги щодо надання кредитних ресурсів не належить до предмету кредитного договору.
          Відповідно до п. А.10 кредитного договору на день його укладання визначено, що позичальник сплачує банку винагороду за користування кредитом в розмірі, що визначається відповідною формулою, тобто свідчить про те, що спірним кредитним договором не визначено, за які саме послуги банку встановлена спірна винагорода. Натомість, спірним кредитним договором визначено, що саме за користування кредитом позичальник сплачує річні відсотки по фіксованій ставці.
          Таким чином, умовами договору в редакції додаткової угоди від 21.08.2014 фактично визначено додаткову плату, що створило ситуацію подвійної оплати за користування кредитом.
          Пунктом 6 частини 1 статті 3 Цивільного кодексу України визначено, що основними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.
          Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.
          Цей принцип є своєрідною межею здійснення учасниками цивільних правовідносин своїх прав і виконання обов`язків, яка відділяє дозволену поведінку від недозволеної, справедливі, добросовісні і розумні дії від вчинків, які не відповідають цим критеріям.
          Даний принцип віднайшов своє відображення у положеннях Цивільного кодексу України, які врегульовують правовідносини сторін, пов`язані з укладенням правочину.
          У частинах першій, третій статті 509 Цивільного кодексу України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
          Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша  статті 627 Цивільного кодексу України).
          Тобто, принцип свободи договору не є безумовним, межі дії цього принципу визначаються критеріями справедливості, добросовісності, пропорційності, розумності, а погоджені сторонами умови договору повинні відповідати не лише вимогам цього Кодексу та інших актів цивільного законодавства, а й засадам справедливості, добросовісності, розумності як складової елемента загального конституційного принципу верховенства права.
          У цьому контексті варто зазначити, що принцип справедливості, добросовісності і розумності обмежує дію принципу свободи договору. Учасники цивільних правовідносин можуть, зокрема укладати договори і на свій розсуд визначати їх умови, але з урахуванням прав і інтересів контрагентів.
          У своєму рішенні Конституційний Суд України від 10.11.2011 № 15-рп/2011 у справі №1-26/2011 зазначає, що держава, встановлюючи законами України засади створення і функціонування грошового та кредитного ринків (пункт 1 частини 2 статті 92 Конституції України), має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і охоронюваними законом правами та інтересами споживачів їх кредитних послуг.
          У постанові від 10.10.2012 у справі №6-110цс12 Верховний Суд України виклав свою правову позицію про те, що свобода договору, передбачена статтями 6, 627 Цивільного кодексу України, яка полягає у праві сторін вільно вирішувати питання при укладенні договору, при виборі контрагентів та при погодженні умов договору, не є безмежною.
          Отже, закріплений Цивільним кодексом України принцип свободи договору має співвідноситися із принципами справедливості, добросовісності та розумності.
          У рішенні Конституційного Суду України від 02.11.2004 №15-рп/2004 у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень статті 69 Кримінального кодексу України (справа про призначення судом більш м`якого покарання) визначено, що справедливість - одна з основних засад і є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають як властивість права, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню. У сфері реалізації права справедливість проявляється, зокрема, у рівності всіх перед законом і засобах, що обираються для їх досягнення.
          Значення принципів справедливості та добросовісності поширюється на сферу виконання зобов`язань та на сферу користування правами, тобто, такі засади здійснення судочинства виступають тою межею між припустимим використанням права (як формою правомірного поводження) та зловживанням правами (як формою недозволеного використання прав).
          Закріпивши принцип свободи договору, Цивільний кодекс України разом з тим визначив, що свобода договору не є безмежною, оскільки при укладенні договору, виборі контрагентів, визначенні умов договору сторони не можуть діяти всупереч положенням цього Кодексу, зокрема, всупереч принципам справедливості, добросовісності, розумності.
          Враховуючи наведене,  сплата винагороди (комісії) не є обов`язковою умовою для виконання відповідачем, не відповідає вимогам розумності та справедливості договору, передбаченим в ст. 627 Цивільного кодексу України. 
          При цьому, колегією суддів враховані правові позиції Верховного Суду України від 16.11.2016 у справі № 6-1746цс16 та Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 12.07.2018 у справі № 910/11436/16, від 10.10.2019 у справі №904/8902/17, відповідно до яких нарахування винагороди (комісії) за послуги, що супроводжують кредит, а саме за компенсацію сукупних послуг банку за рахунок боржника є незаконною.
          Крім того, свобода договору передбачає абсолютну прозорість всіх його елементів, що не вбачається з оспорюваної редакції формули винагороди, яка не містить зазначення послуги, за яку вона нараховується, та не надає можливості визначити точну суму або відсоток, які мають бути в подальшому сплачені та фактичну кінцеву сукупну вартість кредиту.
          Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується із висновком місцевого господарського суду про відсутність підстав для задоволення первісного позову та стягнення з відповідача на користь позивача винагороди за користування кредитом у розмірі 14 025 253,01 грн.
          Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому не приймаються колегією суддів до уваги.
          В решті рішення місцевого господарського суду не оскаржується, а тому відповідно до приписів ч.1 ст.269 Господарського процесуального кодексу України не переглядається.
    4.4 Висновки апеляційного господарського суду за результатами розгляду апеляційної скарги
         Колегія суддів апеляційного господарського суду вважає, що суд першої інстанції повно з`ясував обставини справи і дав їм правильну юридичну оцінку. Порушень чи неправильного застосування норм матеріального чи процесуального права під час ухвалення  рішення в оскаржуваній частині судом апеляційної інстанції не встановлено. В зв`язку з цим апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а рішення суду першої інстанції має бути залишене без змін.
        4.5 Розподіл судових витрат               
        Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на особу, яка подала апеляційну скаргу.
         Керуючись ст.ст.269,275,276,281-283 Господарського процесуального кодексу України суд, -
ПОСТАНОВИВ:
    У задоволенні апеляційної скарги акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" відмовити.
          Рішення господарського суду Дніпропетровської області від 29.10.2019 у справі №904/2073/19 залишити без змін.
     Судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на скаржника.
         Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку.

        Постанова складена у повному обсязі 02.03.2020

         Головуючий суддя                                                                 В.О.Кузнецов

         Судді                                                                                          О.В.Чус          

                                                                             І.О.Вечірко