Постанова
Іменем України
18 лютого 2020 року              
 
м. Київ
 
провадження №22-ц/824/1192/2020
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
головуючого судді - Мазурик О.Ф. (суддя-доповідач),
суддів: Кравець В.А., Махлай Л.Д.,
за участю секретаря Ратушного А.В.,
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 
 
на рішення Дніпровського районного суду м. Києва
 
від 27 вересня 2019 року
 
в складі судді Виниченко Л.М.
 
у справі №755/17618/18 Дніпровського районного суду м. Києва
 
за позовом ОСОБА_2 
 
до ОСОБА_1 ,
 
третя особа - ОСОБА_3 ,
 
про визнання права власності,
 
                                                В С Т А Н О В И В: 
В листопаді 2018 року ОСОБА_2 звернувся до Дніпровського районного суду                                     м. Києва з позовом, уточненим в подальшому, про визнання права власності на квартиру.
Позов обґрунтовано тим, що з 30 грудня 2005 року він перебував із ОСОБА_1 в зареєстрованому шлюбі, який рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від                    13 липня 2017 року розірвано. За час шлюбу, а саме 12.10.2009 на підставі договору купівлі-продажу ним придбано квартиру АДРЕСА_1 .
Зазначав, що спірна квартира придбана після продажу 2/4 частин квартири за адресою: АДРЕСА_2 , що належали йому та його матері                                ОСОБА_3 на праві особистої приватної власності, у зв`язку з цим спірне житло за відсутності заперечень відповідачки було оформлене на нього.
Позивач, посилаючись на те, що спірна квартира хоч і придбана в період шлюбу з відповідачкою, однак за кошти отримані від реалізації квартири, що належала йому та його матері, просив визнати за ним право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 .
Відповідачка не погоджуючись з доводами позовної заяви подала відзив, в якому просила відмовити в задоволенні позову. 
Як на підставу відмови у задоволенні позовних вимог посилалася на те, що спірна квартира була придбана в період шлюбу за спільні кошти подружжя, у зв'язку з чим належить сторонам на праві спільної сумісної власності. Перебуваючи в шлюбі з               ОСОБА_2 вона весь час працювала, а саме на момент придбання квартири працювала у ТОВ «Голден Палац». За договором купівлі-продажу 2/4 частин квартири від 12.10.2009 за реєстровим №4566 ціна квартири становила 20 000 грн, від продажу своєї частки позивач отримав 10 000 грн, а інші 10 000 грн отримала його мати ОСОБА_3 , тому вказані кошти відносяться до особистої приватної власності кожного з них. Обставини набуття позивачем права особистої приватної власності на кошти отримані від продажу квартири ОСОБА_3 у позові не наведені, тому підстави вважати, що він набув право особистої власності на ці кошти відсутні. Спірний договір зареєстрований приватним нотаріусом у реєстрі за №4562, а договір купівлі-продажу 2/4 частини квартири зареєстрований у реєстрі за №4566, тобто за часом укладений вже після укладення спірного договору, що свідчить про проведення в повному обсязі розрахунку за квартиру по АДРЕСА_3 до моменту відчуження позивачем належної йому частки квартири по АДРЕСА_4 , що спростовує доводи позивача про внесення належних йому коштів за продану квартиру на сплату вартості спірної квартири.
У відповіді на відзив позивач посилався на те, що відповідачкоюне надано доказів вкладення особистих або спільних коштів подружжядля купівлі спірної квартири.                         12 жовтня 2009 року приватним нотаріусом було укладено три взаємопов`язаних між собою договорів з різницею в декілька хвилин, які укладалися для покращення житлових умов сторін у договорі, а щоб продати квартиру, де була зареєстрована неповнолітня особа спочатку необхідно оформити правочин, щоб не порушувати права дитини. Всі три договори оформлювалися між особами, які є родичами, тому гроші не передавалися, оскільки фактично був обмін житла.
Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 27 вересня 2019 року  позов задоволено частково.
Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .
В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 звернулася до суду з апеляційною скаргою.
Відповідачка вважала, що рішення суду першої інстанції є незаконним та підлягає скасуванню у зв`язку з невідповідністю висновків суду обставинам справи, а також порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.
Вказала, що суд дійшов помилкового висновку про те, що спірна квартира не являється об`єктом спільної сумісної власності подружжя, оскільки була набута за рахунок відчуження позивачем та його матір`ю належного їм майна - 2/4 частки квартири АДРЕСА_5 . В той же час, в мотивувальній частині рішення суду відсутні мотиви відхилення доводів ОСОБА_1 , наведених у відзиві на спростування позовних вимог.
Вважала, що посилання суду на покази свідків, які засвідчили, що передачі грошових коштів при укладанні угод купівлі-продажу квартир не було, зроблено без урахування              вимог ст. 204, 207, 218, 655 ЦК України, ч. 2 ст. 78 ЦПК, а тому покази свідків не можна вважати належним і допустимим доказом.
Суд дійшов помилкового висновку про відсутність грошових розрахунків при укладанні зазначених двох договорів купівлі-продажу з посиланням на те, що сторони цих договорів пов`язані між собою родинними відносинами, не зазначивши при цьому на яких правових підставах він дійшов такого висновку. 
Суд безпідставно послався на договір дарування 1/2 частини квартири АДРЕСА_6 , оскільки у позовній заяві ця обставина, в якості обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги із зазначенням доказів, що підтверджують вказані обставини, не викладена.
Висновок суду про неспроможність сторін придбати житло за власні кошти не відповідає встановленим обставинам справи.
Крім того, як на підставу скасування рішення суду вказувала, що суд, зазначивши в рішенні про те, що спірна квартира частково придбана за кошти матері позивача            ОСОБА_3 , вирішив питання про права та обов'язки останньої, яка не брала участі у справі.
Посилаючись на те, що належними та допустимими доказами позивач не спростував презумпцію спільності права власності подружжя на спірну квартиру, яку набуто в період шлюбу, та не надав доказів придбання спірної квартири або її частини за рахунок особистих коштів, просила скасувати рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 27.09.2019 та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позову.
Заперечуючи проти апеляційної скарги, ОСОБА_2 подав відзив, в якому просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін. Зазначив, що посилання відповідача в апеляційній скарзі на те, що спірна квартира придбана у шлюбі за договором купівлі-продажу не є безумовною підставою для визнання цієї квартири спільною сумісною власністю подружжя. Норми матеріального права, які регулюють правовідносини між сторонами, судом першої інстанції застосовано правильно.
Також вважав безпідставними посилання в апеляційній скарзі на умови договору про придбання спірної квартири, зокрема щодо ціни квартири, оскільки гроші можуть і не передаватися, якщо договір укладений між родичами і носить формальний характер.
Представник відповідача - ОСОБА_4 в судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав та просив задовольнити з підстав, наведених в ній. 
 
Позивач в судовому засіданні просив апеляційну скаргу задовольнити частково, скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову у повному обсязі.
 
Представник позивача, яка одночасно є представником третьої особи, - ОСОБА_5 в судовому засіданні просила апеляційну скаргу задовольнити частково, скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову у повному обсязі.
 
Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з'явилися в судове засідання, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду в межах апеляційного оскарження та вимог, що заявлялися в суді першої інстанції, дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.
З матеріалів справи вбачається, що  ОСОБА_2 та  ОСОБА_1 з 30.12.2005 по 13.07.2017 перебували в зареєстровану шлюбі. 
Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 13.07.2017 шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірваний.
За час перебування сторін у шлюбі, а саме 12 жовтня 2009 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 , ОСОБА_7 укладено Договір купівлі-продажу квартири, згідно якого позивач придбав квартиру АДРЕСА_1 (далі - спірна квартира). Договір купівлі-продажу посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Комарницькою О.В. та зареєстровано в реєстрі за №4562.
Визнаючи за позивачем право власності на 1/2 частину спірної квартири, суд першої інстанції виходив з того, що квартира була придбана не за кошти, що належали            ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ..
Звертаючись до суду з апеляційною скаргою ОСОБА_1 посилалась на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Зокрема, вказувала, що рішенням суду встановлено обставини про права та обов'язки ОСОБА_3 , яка не приймала участі у справі.
 
Крім того, в судовому засіданні в суді апеляційної інстанції позивач та його представник ОСОБА_5 , частково заперечуючи проти апеляційної скарги, в той же час визнали, що дійсно судом першої інстанції вирішено питання про права та обов`язки ОСОБА_3 , яка не приймала участі у справі.
 
Дійсно, як вбачається з мотивувальної частини оскаржуваного рішення, що судом встановлено обставини того, що спірна квартира набута за рахунок відчуження позивачем та його матір`ю ОСОБА_3 належних їм на праві власності 2/4 частин квартири АДРЕСА_5 .
 
За вказаних обставин колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції стосується прав та обов`язків ОСОБА_3 .
 
Разом з тим, судом першої інстанції у відповідності до вимог ст. 53 ЦПК України не залучено ОСОБА_3 до участі у справі.
Беручи до уваги викладене та дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про те, що суд першої інстанції в порушення норм процесуального права не залучив ОСОБА_3 до участі у справі, ухваливши рішення про права, свободи, інтереси та обов`язки останньої.
Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права щодо не залучення третьої особи, прав та інтересів якої стосується рішення, знайшли своє часткове підтвердження.
Відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо суд прийняв судове рішення про права. свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі.
 
З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку про наявність правових підстав для скасування рішення суду та ухвалення нового судового рішення.
 
Ухвалою Київського апеляційного суду від 11 лютого 2020 року, яка занесена до протоколу судового засідання, залучено ОСОБА_3 до участі у справі в якості третьої особи на стороні позивача (т. 2, а.с. 127-128).
Звертаючись до суду з позовом, позивач як на підставу визнання за ним права особистої приватної власності на спірну квартиру посилався на те, що дана квартира придбана за рахунок відчуження ним та його матір`ю ОСОБА_3 належних їм на праві власності 2/4 частин квартири АДРЕСА_5 , а відтак є його особистою приватною власністю.
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.
Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.
Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна і кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).
Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.
Тому сам по собі факт придбання спірного майна у період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.
Саме до такого висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 24.10.2018 по справі №214/1520/15-ц.
За приписами ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
 
Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України).
 
Дослідження доказів - це безпосереднє сприйняття і вивчення судом в судовому засіданні інформації про фактичні дані, представленої сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, за допомогою передбачених в законі засобів доказування на підставі принципів усності та безпосередності. Предметом доказування у кожній справі є факти, які становлять основу заявлених вимог і заперечень проти них або мають інше значення для правильного розгляду справи і підлягають встановленню для прийняття судового рішення.
 
Таким чином, аналіз наведених положень закону приводить до висновку, що позивач повинен довести факт придбання спірної квартири не за спільні кошти подружжя.
Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).
З матеріалів справи вбачається, що на підтвердження позовних вимог позивачем надано копію договору купівлі-продажу 2/4 частин квартири від 12.10.2009, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Комарницькою О.В., зареєстрованого в реєстрі за №4566, відповідно до якого позивач та його мати ОСОБА_3 відчужили ОСОБА_8 належні їм на праві власності 2/4 частини квартири АДРЕСА_5 .
Згідно копії свідоцтва про право власності на житло від 24.02.2003, квартира АДРЕСА_5 належала на праві власності ОСОБА_9 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 та ОСОБА_10 в рівних долях.
Також з матеріалів справи вбачається, що 12.10.2009 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Комарницькою О.В. посвідчено договір дарування 1/2 частини квартири (зареєстрований в реєстрі за №4559), відповідно до якого ОСОБА_8   подарував ОСОБА_7 та її малолітньому сину ОСОБА_11 1/2 частину квартири АДРЕСА_6 , по 1/4 кожному із обдаровуваних.
Колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги, що в позовній заяві відсутні посилання позивача на обставини укладення договору дарування 1/2 частини квартири АДРЕСА_6 , у зв'язку з чим дані обставини не повинні враховуватися судом під час ухвалення рішення.
Дійсно, в позовній заяві позивачем не зазначено про обставини укладення договору дарування 1/2 частини квартири АДРЕСА_6 . В той же час, як вбачається  зі змісту відповіді на відзив ОСОБА_2 зазначено про хронологію укладення правочинів 12.10.2009, в тому числі про укладення договору дарування частини квартири. Також на підтвердження укладення 12.10.2009 договорів ОСОБА_2 до відповіді на відзив долучив копії цих договорів. А за приписами ч. 3 ст. 89 ЦПК України суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Як вже зазначалось вище 12.10.2009 укладено і договір купівлі-продажу спірної квартири.
В судовому засіданні в суді апеляційної інстанції позивач пояснив, що сторони договорів, які були укладені 12.10.2009 стосовно нерухомого майна, пов`язані між собою родинними відносинами, а саме ОСОБА_8 є чоловіком ОСОБА_12 (сестра ОСОБА_2 ) та братом ОСОБА_13 . Позивач також пояснив, що з метою поліпшення житлових умов кожної із сім`ї між ними (родичами) і було досягнуто згоди щодо укладення 12.10.2009 вищевказаних договорів, у зв`язку з чим грошові кошти, які вказані в договорах не передавалися. Зазначення ціни в договорах є формальністю.
Крім того, як вбачається з матеріалів справи у судовому засіданні в суді першої інстанції судом допитано свідків: ОСОБА_8 , ОСОБА_7 та ОСОБА_6 . Зокрема свідок ОСОБА_8  засвідчив, що позивач є братом його жінки ОСОБА_10 . Він (свідок) був власником Ѕ квартири за адресою АДРЕСА_7 , а позивач був власником частки квартири по АДРЕСА_2 . Власником спірної квартири була його сестра ОСОБА_14 . Вони всі, як власники трьох квартир, є родичами між собою, тому за спільної згоди домовились підписати договори купівлі-продажу фактично для обміну квартир між своїми сім`ями. Всі документи оформляла нотаріус, квартири передавались у власність за підписаними ними договорами, але при цьому кошти за квартири не передавались, бо вони є родичами.
Свідок ОСОБА_7 засвідчила, що позивач є братом дружини її брата ОСОБА_8 . Всі три квартири вони обміняли між родичами, при цьому гроші не отримували. Квартира по АДРЕСА_6 належала її батькам, які подарували їй житло, туди вона й пішла жити в кращі умови. Вона була присутня під час укладення трьох угод, при яких передачі коштів між родичами не було. На той час обмін квартир не робили, бо так їм порадив юрист.
Свідок ОСОБА_15 засвідчив, що позивач є його сватом, рідна сестра позивача ОСОБА_16 є дружиною ОСОБА_8 . Всі папери щодо квартир оформлював нотаріус, кошти він не отримував. 
Наведені фактичні обставини свідчать, що позивачем придбано спірну квартиру за рахунок відчуження 2/4 частин квартири  АДРЕСА_5 .
Факт придбання спірної квартири за рахунок відчуження частини квартири визнано третьою особою.
Заперечуючи проти позовних вимог, відповідачка у відповідності до вимог ст. 12, 81 ЦПК України на спростування обставин придбання спірної квартири за рахунок відчуження позивачем та його матір'ю іншого нерухомого майна, не надала до суду належних, допустимих, достатніх та достовірних доказів. 
Колегія суддів не приймає до уваги копію трудової книжки ОСОБА_1 , в якій містяться записи про те, що остання на момент перебування у шлюбі із ОСОБА_2 працювала на посаді кур'єра у ТОВ "Гранд Вікторія" до 13.07.2007 та з 21.11.2007 - на посаді інспектора у ТОВ "Голден Палац", оскільки факт працевлаштування відповідачки на час перебування у шлюбі не свідчить про придбання спірної квартири за спільні кошти подружжя. 
Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.
 
Ураховуючи викладене, та виходячи із принципу справедливості, колегія суддів приходить до висновку, що позивачем доведено належними доказами, що квартира АДРЕСА_1 придбана хоч і під час перебування сторін у шлюбі, однак, за його кошти, а тому є особистою приватною власністю ОСОБА_2 .
 
За вказаних обставин, колегія суддів вважає, що ухвалюючи рішення суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, неправильно застосував норми матеріального права, внаслідок чого дійшов помилкового висновку про часткове задоволення позову, що в силу ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового судового рішення про задоволення позову у повному обсязі.
 
Оскільки суд апеляційної інстанції дійшов висновку про скасування рішення суду з ухваленням нового судового рішення про задоволення позову, то апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.
 
На підставі викладеного та керуючись ст. 268, 374, 376, 383, 384, 389 ЦПК України, 
 
                                                        П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.
 
Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 27 вересня 2019 року - скасувати.
 
Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності - задовольнити.
 
Визнати за ОСОБА_2 право особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 .
 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня проголошення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до цього суду.
 
Повний текст постанови складено 24 лютого 2020 року.
 
Головуючий                                                                                                     О.Ф. Мазурик 
 
Судді                                                                                                                  В.А. Кравець
 
                                                                                                                            Л.Д. Махлай