28.01.20
22-ц/812/181/20

Справа № 472/1013/18 Доповідач в апеляційній інстанції Лисенко П.П. 
Провадження № 22-ц/812/181/20
П О С Т А Н О В А
іменем України
                               
27 січня 2020 року м. Миколаїв 

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі: 
головуючого Лисенка П.П., 
суддів: Серебрякової Т.В. та Галущенка О.І.,
із секретарем судового засідання - Горенко Ю.В.,
переглянувши у відкритому судовому засіданні, спочатку в режимі відеоконференції, а потім, через неявку усіх, належним чином повідомлених учасників справи і відсутність у Солом`янському районному суді м. Києва вільних майданчиків, в загальному порядку, за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Миколаївське» рішення Веселинівського районного суду Миколаївської області, яке ухвалене 24 жовтня 2019 року об 11 годині 02 хвилини, у приміщенні того ж суду, під головуванням судді Орленко Л.О., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Миколаївське» про розірвання договору оренди, стягнення заборгованості з орендної плати та зобов`язання повернути земельну ділянки,

в с т а н о в и л а:

В вересні 2018 року ОСОБА_1 пред`явив до Приватного акціонерного товариства «Миколаївське» (далі - ПрАТ «Миколаївське») зазначений позов, який обґрунтовував наступним.
Позивач зазначав, що 22 березня 2010 року між ним та СЗАТ «Миколаївське» був укладений договір оренди земельних ділянок: площею 5,02 га з кадастровим номером №4821780600:03:000:0236, площею 0,51 га з кадастровим номером №4821780600:04:000:0734, які розташовані в межах території Катеринівської сільської ради Веселинівського району Миколаївської області, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, строком на 10 років, який був зареєстрований у Веселинівському районному відділі ДП «Центр ДЗК» 11 травня 2010 року за № 041048000101. 
Посилаючись на те, що відповідач не сплачує орендну плату, ОСОБА_1 кінцево просив розірвати договір оренди землі від 22 березня 2010 року, укладений між ним та СЗАТ «Миколаївське»; зобов`язати ПрАТ «Миколаївське» негайно передати йому у користування орендовані земельні ділянки та стягнути на його користь заборгованість по орендній платі за 2017-2018 роки в сумі 3208 гривень 30 копійок. 
Рішенням Веселинівського районного суду Миколаївської області від 24 жовтня 2019 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. 
Стягнуто з ПрАТ "Миколаївське" на користь ОСОБА_1 заборгованість з орендної плати за 2017 і 2018 роки в розмірі 2231 гривня 50 копійок.
В частині позовних вимог ОСОБА_1 до ПрАТ "Миколаївське" про розірвання договору оренди землі від 22.03.2010 року, який було зареєстровано у Веселинівському районному відділі ДП "Центр ДЗК", про що в Державному реєстрі земель вчинено запис №041048000101 від 11 травня 2010 року, та зобов`язання останнього передати земельні ділянки № 1 - площею 5,02 га з кадастровим номером №4821780600:03:000:0236, №2 - площею 0,51 га з кадастровим номером №4821780600:04:000:0734, які розташовані в межах Катеринівської сільської ради Веселинівського району Миколаївської області, у придатному для використання для сільськогосподарського виробництва стані, - відмовлено.
Зобов`язано Управління Державної казначейської служби України у Веселинівському районі Миколаївської області повернути ОСОБА_1 сплачений ним судовий збір в сумі 1 473 гривні 20 копійок.
Стягнуто з ПрАТ "Миколаївське" на користь держави судовий збір за розгляд справи в суді першої інстанції в сумі 534 гривні 45 копійок.
В апеляційній скарзі ПрАТ «Миколаївське», посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, просило оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.
Апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду 1 інстанції залишити без змін, виходячи з наступного. 
Мотивуючи рішення суду, щодо стягнення заборгованості по орендній платі за 2017-2018 роки, суд виходив з того, що відповідач повинен сплачувати орендну плату відповідно до умов договору оренди та п. 1 додаткової угоди, виходячи з нормативної грошової оцінки землі та умови п.9 договору, відповідно до якого орендна плата вноситься орендарем у грошовій формі в розмірі 3% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки, оскільки сторони у встановленому законом порядку зміни до договору оренди не вносили. 
Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду, погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх обґрунтованими та законними.
За Конституцією України, ст. 49 ЦПК України та ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожній особі, як фізичній так і юридичній, а також державі гарантовано судовий захист їх інтересів.
Відповідно до статей 1, 3 ЦК України, 2, 4, 12-13, 367 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення, в порядку позовного, наказного та окремого провадження, цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.
При цьому, слід зауважити, що, виходячи із загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, в порядку цивільного судочинства регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.
Кожна особа, а у встановлених законом випадках, органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.
Відмова від такого права є недійсною.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України і обраний позивачем.
Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.
При цьому, суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи, для чого роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і допомагає здійсненню їхніх прав.
В силу ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.
Зокрема, цивільні права та обов`язки виникають із договорів та інших правочинів, зміст яких, відповідно до статей 203-204, 215 ЦК України, не суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; вони вчинені у формі, встановленій законом, особами, які мають необхідний обсяг цивільної дієздатності, за їх вільного волевиявлення і відповідно до їх внутрішньої волі і спрямовані на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними.
Недодержання виписаних вимог в прямо визначених законом випадках робить договір (правочин) нікчемним, а у разі відсутності такого зазначення - може тягнути його недійсність (у повному обсязі або окремої його частини) за судовим рішенням.
Якщо недійсність договору прямо не встановлена законом, або якщо він не визнаний судом недійсним - то він є правомірним і підлягає виконанню сторонами.
Судовий розгляд, яким цивільна справа вирішується по суті, закінчується ухваленням рішення суду.
Відповідно до статей 12, 78, 81, 263 ЦПК України та постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» Про судове рішення у цивільній справі - рішення суду у цивільній справі, як найважливіший акт правосуддя, покликаний забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини і наповнити реальністю принцип верховенства права, повинен ухвалюватися за неухильного додержання вимог чинного процесуального законодавства про його законність і обґрунтованість.
Рішення визнається законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільно-процесуального законодавства, вирішив справу згідно із законом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
При ухваленні рішення суд бере до уваги, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при рівності прав щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.
Враховуючи принцип безпосередності судового розгляду цивільних справ, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення.
Суд оцінює докази відповідно до вимог статей 77 - 78, ч.ч. 3-4 ст. 82, 89 ЦПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть вважатися встановленими в цивільній справі, якщо такі засоби доказування відсутні.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.
Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.
Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.
При цьому, згідно із статтею 81 ЦПК України, обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень.
Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач для відхилення його заперечень проти позову, а, відповідно, для задоволення вимог позивача.
Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.
Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги і може вийти за їх межі.
Виходячи із зазначеного вище, суд 1 інстанції і виходив, вирішуючи даний спір. 
Так, відповідно до статті 1 Закону України «Про оренду землі» оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.
Згідно зі статтею 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.
Статтею 21 Закону України «Про оренду землі» (в редакції на час укладання та реєстрації договору оренди) було передбачено, що орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою. Розмір, форма і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності). Обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексів інфляції, якщо інше не передбачено договором оренди.
За положеннями статті 24 Закону України «Про оренду землі» орендодавець має право вимагати від орендаря своєчасного внесення орендної плати.
Відповідно до ч.1 та 2 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Відповідно до ч.1 ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Статтею 396 ЦК України визначено, що особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю.
Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.
Відповідно до ч. 3 ст. 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом способів.
Передбачений ст. 391 ЦК України спосіб захисту (усунення перешкод у здійсненні власником прав користування та розпорядження своїм майном) підлягає застосуванню у тих випадках, коли між позивачем, який є власником майна, і відповідачем, який користується спірним майном, не існує договірних відносин щодо цього майна і майно перебуває у користуванні відповідача не на підставі договору, укладеного з позивачем.
Судом першої інстанції встановлено і підтверджується матеріалами справи, що згідно з Державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯА № 745666, виданого 03 квітня 2006 року, ОСОБА_1  належать земельні ділянки площею 5,02 га з кадастровим номером №4821780600:03:000:0236, площею 0,51 га з кадастровим номером №4821780600:04:000:0734, які розташовані в межах території Катеринівської сільської ради Веселинівського району Миколаївської області, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (а.с. 5).
22 березня 2010 року між ОСОБА_1 та СЗАТ «Миколаївське», найменування якого в подальшому змінено на Приватне акціонерне товариство "Миколаївське", укладено договір оренди землі, та 31 серпня 2012 року між ОСОБА_1 та Приватним акціонерним товариством "Миколаївське" укладено додаткову угоду, за умовами яких ОСОБА_1 надав, а СЗАТ «Миколаївське» прийняло в строкове платне користування зазначені земельні ділянки строком на 10 років. Договір оренди землі був зареєстрований у Веселинівському районному відділі ДП «Центр ДЗК» 11 травня 2010 року за № 041048000101 (а.с. 6-8,10). 
Згідно з п. 9 укладеного сторонами договору оренди землі та п.1 додаткової угоди орендна плата вноситься орендарем у грошовій формі в розмірі 3 % від нормативної грошової оцінки земельних ділянок, що діє на момент розрахунку, та становить 1 604 гривні 15 копійок, в тому числі: земельна ділянка № 1 - 235 гривень 80 копійок, земельна ділянка № 2 - 1 368 гривень 35 копійок, або може видаватися у натуральній формі за заявою орендодавця у вигляді зерна, соломи, муки, цукру. За бажанням орендодавця проводиться оранка городів безкоштовно до 10 сотих.
Сторони дійшли згоди, що обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексів інфляції, а орендна плата вноситься у строк до 31 числа останнього у звітному році місяці (пункти 10, 11 договору).
У статті 21 Закону України "Про оренду землі" передбачено, що орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди землі. Розмір, умови і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди.
Відповідно до копій відомостей на виплату орендної плати за 2014 - 2016 роки, в 2013 році була нарахована орендна плата в розмірі 3 % від нормативної грошової оцінки землі в сумі 2 816 гривень 89 копійок та отримано позивачем 2394 гривень 36 копійок, в 2014 році - орендарем з власної доброї волі нарахована орендна плата в розмірі 5 % від нормативної грошової оцінки землі в сумі 4 694 гривень 82 копійки та отримано позивачем 3 710 гривень 59 копійок, в 2015 році - нарахована орендна плата в розмірі 5 % від нормативної грошової оцінки землі в сумі 5863 гривні 82 копійки та отримано позивачем 4 896 гривень 29 копійок, в 2016 році - нарахована орендна плата в розмірі 5 % від нормативної грошової оцінки землі в сумі 7 036 гривень 58 копійок та отримано позивачем 5 664 гривні 45 копійок (а.с. 158, 162-166).
Докази сплати відповідачем позивачу орендної плати за 2017 рік у матеріалах справи відсутні, а посилання в апеляційній скарзі на належне виконання свого обов`язку щодо сплати такої орендної плати за рахунок переплати орендної плати за попередні роки порівняно з умовами договору колегія суддів вважає безпідставними, оскільки нарахування та виплата орендної плати в розмірі 5 % від нормативної грошової оцінки землі у 2014, 2015, 2016 роках здійснювалося саме відповідачем, без погодження із позивачем зарахування частини цих платежів в рахунок орендної плати, що підлягає сплаті у майбутньому.
Також з доводами апеляційної скарги відносно того, що суд безпідставно стягнув орендну плату за 2018 рік, погодитись не можна. 
За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на захист її особистого немайнового або майнового права чи інтересу у суді.
Кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (частина перша і друга статті 4 ЦПК України).
Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина першій статті 2 ЦПК України).
Зазначений захист має бути ефективним, тобто повинен здійснюватися з використанням такого способу захисту, який може відновити, наскільки це можливо, відповідні права, свободи й інтереси позивача.
За такого, орендар має право на отримання орендної плати за кожний рік дії договору і відсутності застережень про інше, як і даній справі.
Оскільки той не отримав орендну плату за 2017 р. і домовленості між сторонами про те, що суми, виплачені відповідачем раніше, зараховуються, як орендна плата у майбутньому, то районний суд вірно вважав орендну плату невиплаченою і стягнув її з орендодавця.
Вірним є і висновок суду 1 інстанції щодо вимоги про стягнення орендної плати за 2018 рік, яку суд вважав, як передчасною, тим більше, час розгляду справи сторони врегулювали це питання. 
Апеляційна скарга не містить доводів на спростування висновків суду першої інстанцій, які є обґрунтованими та узгоджуються із матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судом не було порушено норм процесуального законодавства та правильно застосовано норми матеріального права.
Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.
Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів,
П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційну скаргу приватного акціонерного товариства «Миколаївське» залишити без задоволення, а рішення Веселинівського районного суду Миколаївської області від 24 жовтня 2019 року - без змін.
Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених ст.389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий:                                         П.П. Лисенко 
Судді                                                О.І. Галущенко

Т.В. Серебрякова
Повний текст постанови складено 28 січня 2020 року.