Номер провадження: 22-ц/813/3276/20 
Номер справи місцевого суду: 522/12897/17
Головуючий у першій інстанції Домусчі Л.В
Доповідач Сегеда С. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.01.2020 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого                        Сегеди С.М.,
суддів:                        Гірняк Л.А.,
Цюри Т.В.,
               за участю:
секретаря                        Ющак А.Ю.,
апелянта                         ОСОБА_1 
представника апелянта ОСОБА_1 - адвоката Павленко А.Л.,
позивача                         ОСОБА_2 ,
представника позивача ОСОБА_2 - адвоката Боднара М.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 22 червня 2018 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,

                                встановив:
       
13 липня 2017 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок вчинення дорожньо-транспортної пригоди (далі - ДТП), та просили стягнути з відповідача на користь ОСОБА_2 грошові кошти на відшкодування завданої матеріальної шкоди у сумі 361 483,50 грн., на відшкодування завданої моральної шкоди - у сумі 5 000,00 грн., а також судовий збір у розмірі 3 664,84 грн.
В обґрунтування своїх вимог позивачі зазначили, що позивачка ОСОБА_2 є власником автомобіля Nissan Rouge, д.н.з. НОМЕР_1 , а позивач ОСОБА_4 є її чоловіком, який під час ДТП керував зазначеним автомобілем.
25.11.2015 року о 00 год.15 хв. відповідач ОСОБА_1 , керуючи автомобілем марки Toyota Camry, д.н.з. НОМЕР_2 , в м. Одесі по вулиці Люстдорфська дорога, 166, на дорозі з двостороннім рухом, здійснив виїзд на зустрічну смугу, внаслідок чого скоїв зіткнення із автомобілем Nissan Rouge д.н.з. НОМЕР_1 , під керуванням позивача ОСОБА_3 , в результаті чого транспортні засоби отримали механічні пошкодження.
Згідно матеріалів адміністративної справи УПП у м. Одеса, ДТП сталася з вини водія ОСОБА_1 , що підтверджується протоколом про адміністративне правопорушення від 28.04.2016 року, схемою місця ДТП та поясненнями учасників і свідків ДТП. 

Постановою Приморського районного суду м. Одеси від 10.04.2017 року провадження по адміністративній справі про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_5 за правопорушення, передбачене ст.124 КУпАП, закрито у зв`язку з закінчення строків накладення адміністративного стягнення. Постановою апеляційного суду Одеської області від 24.05.2017 року постанову Приморського районного суду м. Одеси від 10.04.2017 року залишено без змін (т.1, а.с.8-11). 
Разом з тим, зазначеними постановами ОСОБА_5 визнано винним в скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП.
Як вбачається з матеріалів справи, при зіткненні автомобіль Nissan Rouge, д.н.з. НОМЕР_1 , отримав значні механічні ушкодження. Позивачка вважає, що ОСОБА_1 , як керувальник джерела підвищеної небезпеки транспортного засобу марки Toyota Camry, д.н.з. НОМЕР_2 , повинен відшкодувати на її користь витрати, які завдані її майну внаслідок ДТП з вини правопорушника ОСОБА_1 . Також позивачка ОСОБА_2 в позовній заяві зазначила, що запропонувала відповідачу вирішити питання щодо відшкодування вартості відновленого ремонту її автомобіля, але останній відмовився, у зв`язку з чим вона зі своїм чоловіком були змушені звернутися до суду з даним позовом.
Крім того, позивачка посилалась на те, що внаслідок пошкодження її автомобіля вона не змогла пересуватися за допомогою власного автомобіля, що призвело до втрати багатьох справ, а саме вона втратила свій заробіток, який вона заробляє за допомогою авто, оскільки її робота пов`язана з постійним пересуванням по місту; вона не змогла пересуватись до лікарні зі своєю грудною дитиною, яка на той час захворіла інфекційною хворобою. Вона була обмежена у своїх правах та як єдиний годувальник в сім`ї втратила свій постійний заробіток, у результаті чого нервувала та сильно переживала. 
Розмір своїх душевних страждань та страждань своєї родини позивачка оцінили у сумі 5000 грн.
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 22 червня 2018 року позов  ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок вчинення ДТП, задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1  на користь ОСОБА_2 в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 361 483, 50 грн.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь  ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 3 614, 84 грн.
В іншій частині позову відмовлено. 

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 ставить питання про скасування вищевказаного рішення Приморського районного суду м. Одеси від 22 червня 2018 року, та постановлення нового, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. 

Рішення суду, в частині відмови в задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивачів моральної шкоди в апеляційному порядку не оскаржується.

До суду апеляційної інстанції не з`явився позивач ОСОБА_3 , оскільки по місцю постійного проживання не проживає, що підтвердила в судовому засіданні позивачка ОСОБА_2 . Враховуючи, що ОСОБА_3 знятий з обліку по місцю постійного тпроживання, він був повідомлений про час і місце судового засідання через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, як то передбачено ч. 11 ст. 128 ЦПК України (т.2, а.с.110, 116, 117, 118).

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, відзив ті усні заперечення проти неї, колегія суддів дійшла висновку про необхідність задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що з вини відповідача ОСОБА_1 сталася ДТП, а тому він зобов`язаний у повному обсязі відшкодувати позивачам завдану матеріальну шкоду.

Проте, повністю погодитись з такими висновками суду не можна, з огляду на наступні обставини.
Так, судом не було враховано, що на момент вчинення ДТП цивільно-правова відповідальність відповідача була застрахована в ПАТ СК «Скайд», що підтверджується копією полісу №АІ/5528019 від 01.03.2015 року (т.1, а.с.111).
З цих підстав, на думку колегії суддів, позовні вимоги також мали бути заявлені і до ПАТ СК «Скайд», оскільки саме страховик повинен відшкодувати завдану шкоду, в межах ліміту відповідальності по вищевказаному страховому полісу.
Відповідне клопотання відповідача про залучення до участі у справі вказану страхову компанію, суд першої інстанції залишив без задоволення, з посиланням на те, що особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд (частина перша статті 12 ЦК України). Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї (частина друга статті 14 цього Кодексу).
Такого висновку суд виходив із врахуванням правової позиції Верховного Суду.
Так, відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеній у постановах: від 20 січня 2016 року у справі № 6-2808цс15, від 14 вересня 2016 року у справі № 6-725цс16, право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем є абсолютним і суд не вправі відмовити в такому позові з тих підстав, що цивільно-правова відповідальність заподіювача шкоди застрахована.
Аналогічні положення були викладені у постанові Верховного Суду від 14.02.2018 року у справі № 344/10730/15-ц.

Однак, на даний час вказана правова позиція обгрунтовано змінена, а тому страховик зобов`язаний нести відповідальність за особу, яка визнана винною у вчиненні ДТП, при умові, якщо на час ДТП діє договір з цією винною особою про страхування наземних транспортних засобів, та в межах ліміту відповідальності.
В свою чергу, у відповідності ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, а разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) до повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Крім того, судом не було враховано, що матеріали справи не містять доказів на підтвердження вартості пошкодженого автомобіля.
Тобто, суд не встановив вартість пошкодженого автомобіля позивача ОСОБА_2 , який після ДТП був нею проданий і за який вона отримала грошові кошти.
Судом взагалі не було розраховано розміру матеріальної шкоди, яка була завдана позивачу ОСОБА_2 внаслідок скоєної ДТП, а була лише врахована ринкова вартість вказаного транспортного засобу, яка згідно Висновку оцінювача ОСОБА_6 склала 361483,50 грн. (т.1, а.с.12-16). 
Саме ця сума і була стягнута з відповідача на користь позивачки ОСОБА_2 , не враховуючи тієї суми, за яку вона продала вказаний пошкоджений автомобіль.

При цьому колегія суддів погоджується з доводами заявника апеляційної скарги про те, що автомобіль ОСОБА_2 після ДТП мав певну вартість, та враховуючи, що він був проданий після ДТП, то на суму отриманих від продажу вказаного автомобіля грошових коштів має бути зменшена сума матеріальної шкоди, яка підлягає відшкодуванню власнику автомобіля - позивачці ОСОБА_2 .

Викладені обставини свідчать про те, що суд апеляційної інстанції позбавлений можливості визначити розмір матеріальної шкоди, завданої винними діями відповідача ОСОБА_1 позивачці ОСОБА_2 , враховуючи, що до участі у справі не залучене ПАТ СК «Скайд» та не визначено різницю завданої матеріальної шкоди, яка підлягає сплаті ОСОБА_2 саме відповідачем ОСОБА_1 . 

Суд також взагалі не прийняв до уваги ту обставину, що згідно висновку №4079 від 17.10.2016 року експертного автотехнічного дослідження обставин зіткнення автомобілів «Тойота», р.н. НОМЕР_2 (водій ОСОБА_1. ), і «Ніссан», р.н. НОМЕР_1 (водій ОСОБА_3 , проведеним Одеським науково-дослідним інститутом судових експертиз МЮУ, було встановлено, що належні дії водія автомобіля «Тойота», р.н. НОМЕР_2 , в умовах пригоди формально регламентувалися вимогами пункту 12.3 ПДР, що передбачають необхідність зниження швидкості; 
водій автомобіля «Тойота», р.н. НОМЕР_2 , не мав технічної можливості уникнути зіткнення та з моменту початку маневрування автомобіля «Ніссан», р.н. НОМЕР_1 , був поставлений у аварійну обстановку;
в умовах події належні дії водія автомобіля «Ніссан», р.н. НОМЕР_1 , регламентувалися вимогами пункту 10.1 ПДР, які передбачають необхідність перед будь-яким маневруванням упевнитись в його безпеці; в умовах пригоди водій автомобіля «Ніссан», р.н. НОМЕР_1 , належним чином виконання вимог пункту 10.1 ПДР мав технічну можливість уникнути зіткнення;
дії водія автомобілю «Ніссан», р.н. НОМЕР_1 , які не відповідали вимогам пункту 10.1 ПДР, знаходяться в прямому причинному зв`язку із настанням зіткнення (т.1, а.с.123-124).
Також судом не було враховано, що водій автомобіля «Ніссан» ОСОБА_3 на момент ДТП знаходився в стані алкогольного сп`яніння, що підтверджується постановою судді Овідіопольського районного суду Одеської області від 13.01.2016 року, згідно якої ОСОБА_3 визнаний винним у скоєнні правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП (т.1, а.с.110).
Крім того, судом не було враховано, що шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, у відповідності до ст. 1188 ЦК України відшкодовується на загальних підставах, а не на підставі ст. 1187 ЦК України.

Всі вищевикладені обставини в своїй сукупності свідчать про незаконність судового рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_2 про стягнення з ОСОБА_1 матеріальної шкоди у сумі 361 483,50 грн. (а.с.1-11).

Колегія суддів також вважає за необхідне зазначити, що судом першої інстанції не було враховано, що відповідач у справі ОСОБА_1 є інвалідом 2 групи, а тому суд незаконно вирішив питання про стягнення з нього на користь позивачки ОСОБА_2 судовий збір, від сплати якого він звільнений.

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги надав суду достатні, належні і допустимі докази існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх заперечень проти позовних вимог, оскаржуваного судового рішення та доводів апеляційної скарги. 
Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.
За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення не відповідає зазначеним вимогам, доводи апеляційної скарги його спростовують, оскільки рішення ухвалено не у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід задовольнити, оскаржуване судове рішення скасувати і прийняти постанову, якою в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відмовити у повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.2 ч.1 ст. 374, п.4 ч. 1 ст. 376, ст.ст. 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд 
постановив:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 22 червня 2018 року скасувати і прийняти постанову, якою в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відмовити у повному обсязі.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення. 

Повне судове рішення складено 10.02.2020 року

Судді Одеського апеляційного суду:                С.М. Сегеда        

Л.А. Гірняк

Т.В. Цюра