Постанова                                  
Іменем України
 
04 грудня 2019 року
м. Київ
 
справа № 263/3799/18
провадження № 61-46653св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Ступак О. В.,
суддів: Гулейкова І. Ю., Погрібного С. О., Усика Г. І. (суддя-доповідач), 
Яремка В. В.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 27 липня 2018 року у складі судді 
Шишиліна О. Г. та постанову Апеляційного суду Донецької області від 
26 вересня 2018 року у складу колегії суддів: Попової С. А., Зайцевої С. А., 
Пономарьової О. М., 
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У березні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до 
ОСОБА_2 про визнання договору позики недійсним.
 
На обгрунтування позовних вимог зазначала, що 15 червня 2011 року між нею та ОСОБА_2 укладено договір позики, відповідно до умов якого вона отримала позику у розмірі 72 000,00 грн. 
 
Вважала умови договору позики несправедливими, оскільки всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на її шкоду, як споживача, та передбачають сплату нею непропорційно великої суми компенсації у разі виникнення у неї зобов`язань за договором, визначених у пунктах 1.2, 1.3., 1.8., зокрема щодо сплати 6 процентів на місяць, які за рік трансформуються у більш ніж 50 процентів річних, а при несплаті процентів у встановлений строк, процентна ставка збільшується до 8 процентів на місяць від суми боргу; при несвоєчасному повернені позики або сплаті процентів позичальник зобов`язується сплатити пеню в розмірі 0,5 процентів від суми боргу за кожний день прострочення і повернути борг з урахуванням інфляції та 30 процентів річних.   
 
Посилаючись на наведене, просила визнати недійсним договір позики 
від 15 червня 2011 року в частині сплати процентів за користування грошовими коштами та в частині фінансових санкцій і умов, визначених в пунктах 1.2., 1.4., 1.8. цього договору. 
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області 
від 27 липня 2018 року у задоволені позову ОСОБА_1 відмовлено.
 
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 і ОСОБА_2 узгодили всі істотні умови надання позики та плату за користування нею відповідно до вимог цивільного законодавства. Крім того, оцінка дійсності окремих умов договору позики була надана у рішенні Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 26 грудня 2012 року у справі № 2/0519/3998/2012, залишеному без змін ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 11 березня 2013 року, яким з позивача на користь ОСОБА_2 стягнуто заборгованість за договором позики у розмірі 96 000,00 грн. Суд першої інстанції відхилив доводи позивача про не відповідність положень договору вимогам Закону України «Про захист прав споживачів», зазначивши, що на момент укладення договору позики 
від 15 червня 2011 року відповідач не мав статусу суб`єкта господарювання, а тому дія Закону України «Про захист прав споживачів» та Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків» не поширюється на спірні правовідносини.
 
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції 
 
Постановою Апеляційного суду Донецької області від 26 вересня 2018 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 залишено без задоволення, а рішення Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 27 липня 2018 року без змін.
 
Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив з того, що суд першої інстанції обгрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 з підстав недоведеності недійсності договору позики, оскільки при укладанні оскаржуваного договору їй були відомі та нею погоджені усі істотні умови договору (мета, сума, строк позики, умови і порядок її надання та погашення, спосіб забезпечення виконання зобов`язань, процентні ставки, відповідальність за порушення зобов`язань). Обставин, які б змушували позивача прийняти умови договору в оскаржуваній частині (розміру процентів та відповідальності за порушення виконання його умов) не встановлено, а тому суд дійшов висновку, що волевиявлення ОСОБА_1 на укладення договору позики було вільним, свідомим та повністю відповідало її внутрішній волі. Правомірність та дійсність оскаржуваного договорупідтверджена рішенням Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 26 грудня 2012 року у справі № 2/0519/3998/2012, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 11 березня 2013 року, яким з позивача на користь ОСОБА_2 стягнуто заборгованість за договором позики. Ухвалюючи зазначене рішення, суд надав оцінку чинності окремих умов договору, зокрема тим, що регулюють сплату процентів за користування грошовими коштами, а також щодо відповідальності позичальника за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань. Апеляційний суд також вважав правильним висновок суду першої інстанції про те, що дія Закону України «Про захист прав споживачів» та Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків» не поширюється на спірні правовідносини, оскільки оскаржуваний договір укладено між сторонами як фізичними особами. Суд відхилив посилання представника позивача на невідповідність пункту 1.8. договору позики положенням статті 625 ЦК України, вказавши, що визначений у цьому пункті договору інший розмір процентів, ніж передбачено статтею 625 ЦК України був узгоджений сторонами при укладенні договору. Пунктами 1.2, 1.4. договору позики визначено проценти за користування позикою у разі належного виконання позичальником своїх зобов`язань та у разі прострочення сплати процентів відповідно, а в пунктом 1.8. договору передбачено відповідальність у вигляді пені, збитків, а також процентів за порушення грошового зобов`язання, інфляційних втрат, а тому відсутні підстави вважати, що зазначені положення передбачають подвійну відповідальність за одне й те саме порушення. Суд вважав необґрунтованими доводи позивача про розгляд справи неповноважним складом суду, які обґрунтовувалися тим, що суддя призначив розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без призначення підготовчого судового засідання, не урахувавши категорію і складність справи та думку сторін з цього приводу, оскільки відповідно до імперативних положень частини першої статті 274 ЦПК України зазначена справи віднесена до малозначних у розумінні пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України, а отже підлягає розгляду в порядку спрощеного позовного провадження та згідно з абзацом 2 частини третьої статті 279 ЦПК України не передбачає проведення підготовчого засідання, крім того, позивач не заявляв клопотань про переведення справи в формат загального позовного провадження з мотивів її складності. 
 
Узагальнені вимоги та доводи касаційної скарги
 
У жовтні 2018 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 , у якій заявник просила скасувати рішення Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 27 липня 2018 року та постанову Апеляційного суду Донецької області від 26 вересня 2018 року, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції. 
 
Касаційна скарга обгрунтована посиланнями на те, що апеляційний суд не надав належну правову оцінку доводам заявника про розгляд справи неповноважним судом, оскільки суд першої інстанції справу розглянув в порядку спрощеного позовного провадження за відсутності учасників справи, без підготовчого судового засідання, хоча вона підлягає розгляду за правилами загального позовного провадження, чим порушив її право на доступ до правосуддя. Крім того, справа розглянута судом першої інстанції з порушенням правил територіальної юрисдикції. Зазначені обставини свідчать про ухвалення рішення з порушенням норм процесуального права, що є обов`язковою підставою для його скасування. Суди попередніх інстанцій не звернули увагу на те, що відповідно до відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, ОСОБА_2 зареєстрований як суб`єкт підприємницької діяльності, одним із видів діяльності якого є надання кредитів, а тому на спірні правовідносини поширюється дія Закону України «Про захист прав споживачів», також він зобов`язаний був зареєструватися як фінансова установа відповідно до Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків». Ураховуючи, що зазначених дій відповідач не вчинив, він не мав права на надання фінансових послуг та укладення спірного договору. Апеляційна скарга розглянута складом суду, який підлягав відводу, оскільки оскаржуючи в апеляційному порядку ухвалу Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 11 квітня 2018 року у справі 263/3799/18, якою її позовну заяву було передано за підсудністю до Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області, Апеляційний суд Донецької області у складі колегії суддів: Гаврилової Г. Л., Зайцевої С. А., Пономарьова О. М. уже виклали свою правову позицію про те, що спірні правовідносини не підпадають під дію Закону України «Про захист прав споживачів», а тому підлягали відводу, однак вона була позбавлена можливості його заявити, оскільки не була належним чином повідомлена про розгляд справи. Посилання судів попередніх інстанцій на преюдиційність рішення Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 26 грудня 2012 року у справі № 2/0519/3998/2012 є неспроможними, оскільки предметом спору у зазначеній справі було стягнення заборгованості за договором позики, а не визнання оспорюваного договору недійсним.     
 
Узагальнені вимоги та доводи відзиву на касаційну скаргу
 
У грудні 2018 року до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу від ОСОБА_2 , у якому він зазначав, що суди першої та апеляційної інстанції повно та всебічно з`ясували обставини справи та ухвалили законні і обгрунтовані рішення, підстави для їх скасування відсутні. 
 
Рух справи у суді касаційної інстанції
 
Згідно статті 388 ЦПК України, який набрав чинності з 15 грудня 2017 року, судом касаційної інстанції є Верховний Суд.
 
Ухвалою Верховного Суду від 12 листопада 2018 року відкрито касаційне провадження та витребувано справу із суду першої інстанції. 
 
Ухвалою Верховного Суду від 10 жовтня 2019 року справу призначено до судового розгляду. 
 
Згідно частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
За змістом частин першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши наведені у касаційній скарзі та відзиві доводи, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
 
Установлені судами фактичні обставини справи
 
Судами попередніх інстанцій установлено, що 15 червня 2011 року між 
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики, відповідно до умов якого ОСОБА_1 отримала позику у розмірі 72 000,00 грн зі сплатою процентів, передбачених договором, з кінцевим строком повернення до 
15 вересня 2011 року. 
 
Пунктом 1.2. договору позики передбачено, що згідно з статтею 1048 ЦК України позичальник сплачує позикодавцю відсотки в розмірі 6 (шість) процентів від суми позики за кожний місяць користування позикою по день повернення позики. Проценти сплачуються щомісячно не пізніше 15 числа кожного місяця. У разі не сплати процентів в визначений строк вони підлягають сплаті щомісячно у розмірі 8 (вісім) процентів від суми боргу, при цьому сума процентів щомісячно додається до суми боргу, і проценти нараховуються на загальну капіталізовану (борг плюс проценти) суму заборгованості. 
 
Згідно з пунктом 1.4. договору позики у разі несвоєчасного повернення позики чи сплати процентів позичальник зобов`язується сплатити позикодавцю пеню відповідно до статей 549-542 ЦК України в розмірі 0,5 процентів від суми боргу за кожний день прострочення, відшкодувати збитки відповідно до статті 623 ЦК України, повернути борг з урахуванням інфляції та тридцяти процентів річних згідно статті 625 ЦК України, а також відшкодувати позикодавцю всі необхідні видатки по стягненню заборгованості (під час відчуження, нотаріальні, реєстраційні, юридичні, судові, експертні і т.д.). Відповідно до статті 624 ЦК України неустойка (пеня) стягується в повному об`ємі незалежно від наявності і розміру збитків позикодавця. 
 
Пунктом 1.8. договору позики визначено, що відповідно до статті 584 ЦК України боргові зобов`язання погашаються в наступній черговості: на сплачені суми боргу спочатку нараховується пеня, потім видатки, збитки, тридцять процентів річних і інфляційну складову відповідно до статті 625 ЦК України, проценти по договору, і в останню чергу за рахунок залишку суми платежу погашається сума позики. 
 
Рішенням Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області 
від 26 грудня 2012 року у справі № 2/0519/3998/2012, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 11 березня 2013 року, з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 стягнуто заборгованість за договором позики від 15 червня 2011 року у розмірі 96 000,00 грн, з яких заборгованість за сумою позики - 72 000,00 грн та пеня - 24 000,00 грн. 
 
Позиція Верховного Суду та нормативно-правове обгрунтування 
 
Відповідно до статті 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальнику) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж саму суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
 
За змістом статей 525 та 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору, одностороння відмова від зобов`язання не допускається.
 
Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (частина перша статті 530 ЦК України).
 
Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).
 
Частиною першою статті 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.
 
Згідно з частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 ЦК України.
 
Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (частина друга статті 625 ЦК України).
 
Частиною першою статті 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. 
 
Згідно зі змістом частини першої статті 628 та статті 629 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами.
 
Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
 
Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частини друга та третя статті 215 ЦК України).
 
Статтею 203 ЦК України встановлено вичерпний перелік підстав, з яких правочин може бути визнаний недійсним. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
 
Недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини(стаття 217 ЦК України).
 
Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
 
Згідно з частинами другою, третьою та четвертою статті 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
 
Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених законом.
 
Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи. Обов`язок доказування покладається на сторін. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Суд не може збирати докази за власною ініціативою. 
 
Оспорюваним договором було передбачено підвищення процентної ставки до 8 процентів, а також обов`язок позичальника сплатити пеню, відшкодувати збитки згідно зі статтею 623 ЦК України та повернути борг з урахуванням інфляції і тридцяти процентів річних згідно із статтею 625 ЦК України у якості відповідальності за невиконання або несвоєчасне виконання позичальником умов укладеного договору.
 
Особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Одним із загальних засад цивільного судочинства є свобода договору, у якому особа фактично реалізовує свої цивільні права, погоджуючись чи відмовляючись від запропонованих їй умов.
  
Ураховуючи наведене, дослідивши положення пунктів 1.2, 1.4, 1.8 договору позики, та оцінивши наявні у справі докази відповідно до вимог статті 89 ЦПК України, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов обгрунтованого висновку про необгрунтованість доводів позивача щодо несправедливих умов договору, що призвело до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків на її шкоду, як споживача, та передбачають сплату нею непропорційно великої суми компенсації у разі виникнення у неї зобов`язань за договором, зокрема щодо сплати процентів, пені та розміру інфляційних втрат. Як правильно зазначили суди попередніх інстанцій при укладанні зазначеного договору, позичальнику ОСОБА_1 були відомі усі істотні умови договору, в тому числі процентні ставки та відповідальність за порушення зобов`язання. Усвідомлюючи, що у разі прострочення виконання зобов`язань за кредитним договором для неї можуть настати негативні наслідки, передбачені договором, ОСОБА_1 погодились на ці умови. Доказів які б свідчили про відсутність у неї вільного волевиявлення на укладення оспорюваного правочину позивач не надала. 
 
Апеляційний суд правильно вказав на відсутність в оскаржуваних положеннях договору позики ознак подвійної відповідальності за одне й те ж саме порушення, оскільки пункт 1.2 договору позики-застави передбачає сплату 6 процентів на місяць - при належному виконанні зобов`язань зі сплати процентів та 8 процентів на місяць, які нараховуються на загальну суму боргу (тіло позики + проценти) - при простроченні сплати процентів, а пункт 1.4 передбачає відповідальність у вигляді пені, збитків, а також обумовлених сторонами на підставі статті 625 ЦК України процентів за порушення грошового зобов`язання, що включає в себе і несвоєчасне повернення тіла позики (основного боргу), та інфляційних втрат. 
 
Суди обгрунтовано визнали неспроможними посилання заявника на невідповідність оскаржуваних пунктів договору позики положенням Закону України «Про захист прав споживачів» та Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків», оскільки оскаржуваний договір був укладений ОСОБА_1 з ОСОБА_2 , як з фізичною особою, а тому положення зазначених Законів не поширюються на правовідносини, що виникли між сторонами.
 
Посилання судів попередніх інстанцій на преюдиційність рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 26 грудня 2012 року, залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду Донецької області 
від 11 березня 2013 року, щодо дійсності оскаржуваного договору в частині визначення розміру та порядку нарахування пені не вплинуло на правильність вирішення справи по суті, оскільки суди попередніх інстанцій правильно визначили характер правовідносин, вірно застосували закон, що їх регулює, повно і всебічно дослідили матеріали справи та дійшли правильного висновку про необґрунтованість позовних вимог та відмову у задоволені позову
. 
Щодо доводів заявника про порушення судами попередніх інстанції норм процесуального права 
 
Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
 
Згідно зі статтею 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів та поділ майна подружжя; 2) щодо спадкування; 3) щодо приватизації державного житлового фонду; 4) щодо визнання необгрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу; 5) в яких ціна позову перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 6) інші вимоги, об`єднані з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1-5 цієї частини.
 
Предметом спору в даній справі є вимоги про визнання пунктів договору позики недійсними.
 
Зазначена справа не є справою з ціною позову, яка перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не належить до категорії справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження.
 
Ураховуючи зазначене, доводи касаційної скарги про те, що суд першої інстанції безпідставно розглянув справу у порядку спрощеного провадження, є неспроможними, оскільки суд першої інстанції, відкриваючи провадження у справі та беручи до уваги пункт 2 частини шостої статті 19 ЦПК України, обгрунтовано вказав на незначну складність справи та визнав її малозначною, що є підставою для здійснення її розгляду за правилами спрощеного провадження.
 
Посилання заявника на те, що суд першої інстанції розглянув справу з порушенням територіальної юрисдикції, є безпідставними, оскільки відповідно до частини першої статті 27 ЦПК України позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом, а тому, ураховуючи, що позов був поданий до ОСОБА_2 , як фізичної особи, суд першої інстанції обгрунтовано розглянув справу за місцем реєстрації відповідача.   
 
Доводи касаційної скарги щодо проведення апеляційним судом судового засідання та ухвалення рішення за відсутності позивача чи його представника не грунтуються на матеріалах справи, оскільки учасники судового засідання були повідомлені належним чином про час та місце слухання справи,що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення судових повісток на 12 вересня 2018 року та на 26 вересня 2018 року.
 
Інші доводи касаційної скарги правильність рішення судів попередніх інстанцій не спростовують, зводяться до переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Аналізуючи наведене, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що судом першої та апеляційної інстанцій правильно визначено характер правовідносин, вірно застосовано закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам, а тому відсутні підстави для задоволення касаційної скарги. 
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Рішення Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області 
від 27 липня 2018 року та постанову Апеляційного суду Донецької області 
від 26 вересня 2018 року залишити без змін.
                                                     
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                   О. В. Ступак
Судді:                                                                                              І. Ю. Гулейков 
С. О. Погрібний
Г. І. Усик 
В. В. Яремко