КИЇВСЬКИЙ  АПЕЛЯЦІЙНИЙ  СУД                                       
                                                                                03110, м. Київ, вул. Солом`янська, 2-А

Справа № 369/1217 /19                                                                                  Головуючий у 1 інстанції - Ковальчук Л.М.
Апеляційне провадження № 22-ц/824/1852/2020                                             Доповідач  -  Мараєва Н.Є.     
                                               
                                                        ПОСТАНОВА 
                                                   ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ 
28.02.2020 р. Київський Апеляційний  суд    в складі  суддів судової  палати з розгляду 
цивільних  справ :
Головуючого - Мараєвої Н.Є.,
Суддів -  Заришняк Г.М., Рубан С.М.
Розглянули  в порядку письмового  провадження в приміщенні Київського апеляційного 
суду
Цивільну справу за апеляційною скаргою 
            представника  ПАТ «НАСК «Оранта»
на заочне рішення Києво-Святошинського районного суду  Київської області 
від 10.06.2019 р.
в справі за позовом  ПАТ «НАСК «Оранта»до ОСОБА_1 
            про стягнення страхового відшкодування
Заслухавши  доповідь  судді Мараєвої Н.Є.,   перевіривши  
матеріали   справи, обговоривши  доводи  апеляційної  скарги, колегія суддів,-
                                                             В с т а н о в и л а :
Рішенням Києво-Святошинського районного суду  Київської області від 10.06.2019  р. відмовлено в задоволенні  позову ПАТ «НАСК «Оранта» до ОСОБА_1  про стягнення страхового відшкодування.
В апеляційній скарзі  представник  позивача ПАТ «НАСК «Оранта»  просить  це рішення скасувати  і постановити нове рішення, яким позов задовольнити, посилаючись на незаконність даного рішення, зокрема,  що суд неповно з`ясував обставини справи, не дав належної оцінки доказам, порушив норми матеріального та процесуального права.
Апеляційна  скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.
Як вбачається з матеріалів справи і встановлено судом, 12.04.2016 р. між ПАТ «НАСК «Оранта» та ФГ «Кегичівське» було укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (поліс НОМЕР_1 ), яким було застраховано цивільну відповідальність володільця забезпеченого транспортного засобу ГАЗ-3302, д.н.з. НОМЕР_2 .
 22.11.2016 р.  в смт.Макарів Київської області мала місце дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу ГАЗ-3302, д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_1 , та автомобіля  марки «Шевроле Авео»,  д.н.з. НОМЕР_3 , під керуванням ОСОБА_2 .
В наслідок  зазначеної  ДТП автомобілям було завдано пошкоджень, а їх власникам - шкоди.
Постановою Макарівського районного суду Київської області від 08.02.2017 р. у справі №370/2750/16-п винним у вчиненні ДТП було визнано відповідача, який самовільно залишив місце ДТП.
На момент ДТП цивільна відповідальність водія транспортного засобу ГАЗ-3302, д.н.з. НОМЕР_2 , була застрахована у позивача ПАТ «НАСК «Оранта».
Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу «Шевроле Авео»,  д.н.з.  НОМЕР_3 , його власником є ОСОБА_2 . 
24.11.2016 р. потерпілою особою ОСОБА_2 було подано позивачу заяву за реєстровим № 21 про страхове відшкодування внаслідок зазначеного ДТП (а.с.9). 
20.12.2016 р. позивачем було проведено огляд автомобіля «Шевроле Авео»,  д.н.з.  НОМЕР_3 , що підтверджується протоколом огляду ТЗ (а.с.15).
Відповідно до страхового акту №ОВЦ-16-10055/1 від 03.03.2017 р. та розрахунку страхового відшкодування від 2.03.2017 р., розмір затвердженого до виплати страхового відшкодування за пошкодження автомобіля  «Шевроле Авео»,  д.н.з. НОМЕР_4 , становить 7 736,55 грн. 
Згідно  платіжного доручення № 13050 від 07.03.2017 р. позивачем було виплачено власнику автомобіля  «Шевроле Авео»,  д.н.з.  НОМЕР_3 , страхове відшкодування у розмірі  7736,55 грн. (а.с. 7).
Обгрунтовуючи позов  та апеляцію  позивач посилався на  вимоги  ст.38 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», тому  просив  задовольнити позов.
Постановлюючи рішення суд виходив  з того, що згідно   пп.33.1.4 п. 33.1 ст.33, пп.«ґ» пп.38.1.1 п.38.1 ст.38 Закону України від 01.07.2004 року № 1961-1V «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) встановлено обов`язок особи невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання дорожньо-транспортної пригоди (далі - ДТП), яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування, письмово повідомити страховика про настання ДТП. 
Такий обов`язок установлений законодавством для надання страховику можливості перевірити обставини ДТП власними силами і запобігти необгрунтованим виплатам.
Оскільки, судами у справі, яка переглядається, встановлено, що факт настання страхового випадку ніким не оспорюється; він зафіксований правоохоронними органами; відповідач, як особа, винна в ДТП, притягнутий до адміністративної відповідальності; сам позивач його визнав, добровільно сплативши страхове відшкодування, тому сам по собі факт неповідомлення відповідачем страховику про настання страхового випадку не може бути покладений в основу ухвалення рішення, яке в своїй основі повинно базуватись на загальних положеннях про відшкодування збитків у позадоговірних зобов`язаннях, адже регресні  зобов`язання входять до групи позадоговірних, тому спори з них мають вирішуватись у загальному порядку відшкодування збитків.  
Така  позиція викладена  у  постановах Верховного Суду України від 16.09.2015 у справі № 6-284цс15; від 22.03.2017 у справі № 6- 2011цс16; в постановах Верховного Суду в  справах : № 495/8394/15-ц від 13.03.2019, № 465/36/17 від 20.02.2019, № 753/18489/15-ц від 20.02.2019 та інших.
Згідно  ч. 1 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. 
Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Згідно ст.1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
Згідно  п.22.1 ст.22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. 
Тому, беручи до  уваги  правові висновки Верховного Суду України та Верховного Суду, а також викладені вище  норми закону, суд  першої  інстанції  дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивач повинен був сплатити страхове відшкодування потерпілому у ДТП, що і мало місце. 
Також  суд правильно  вважав, що та обставина що відповідач самовільно покинув місце ДТП за його участю, не є  підставою для стягнення з нього в порядку регресу виплаченого страхового відшкодування, оскільки факт настання страхового випадку ніким не оспорюється, він зафіксований правоохоронними органами, відповідач, як особа, винна в ДТП, притягнутий до адміністративної відповідальності, сам страховик визнав факт ДТП, добровільно сплативши страхове відшкодування. 
Крім того, що позивача  як страховика, було повідомлено про ДТП потерпілою особою після ДТП протягом 3 робочих днів, що дозволило йому переконатися у тому, що подія є страховим випадком, здійснити перевірку обставин ДТП та визначити розмір заподіяної потерпілій особі шкоди, що не свідчить про здійснення ним необгрунтованих виплат та заподіяної страховику шкоди. Тобто,  самовільне  залишення відповідачем місця ДТП не призвело ні до яких негативних наслідків для позивача.
За таких обставин судова колегія вважає, що суд першої інстанції обгрунтовано дійшов  висновку щодо  часткового  задоволення  позову.
Згідно ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування  не може ґрунтуватися на припущеннях.
Судом  повно  з`ясовано  обставини  справи, дана належна оцінка доказам. 
Висновки суду відповідають вимогам закону, підтверджуються матеріалами справи.
Доводи апеляційної скарги  висновків суду не спростовують.  
Підстав для скасування рішення суду не вбачається.
Керуючись ст.ст.268, 352, 367, 368,  374, 375, 376, 381- 384 ЦПК України, колегія суддів, -
 
                                                        П о с т а н о в и л а :   
Апеляційну скаргу  представника  ПАТ «НАСК «Оранта» - залишити без задоволення, а заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 10.06.2019  р. - залишити  без  змін. 
Постанова  оскарженню не  підлягає.
 
Головуючий  :    
                                                                             Судді :