УХВАЛА        
 
24 лютого 2020року
м. Київ
 
справа № 607/13057/19
провадження № 61-2858ск20 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Жданової В. С. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М.,                 Кузнєцова В. О.
 
розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від                       09 жовтня 2019 року та постанову Тернопільського апеляційного суду від 17 січня 2020 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Тернопільського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Тернопільській області (далі - Територіальне РВ ДВС ГТУЮ в Тернопільській області), Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди,
 
ВСТАНОВИВ :
 
У травні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з указаним позовом до Тернопільського РВ ДВС ГТУЮ в Тернопільській області, Державної казначейської служби України, в якому просив стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок Державного бюджету України в рахунок відшкодування завданої моральної шкоди 100 тис. грн.
 
Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 09 жовтня 2019 року, залишеним без змін постановою Тернопільського апеляційного суду від 17 січня 2020 року, позов                 ОСОБА_1 задоволено частково.
Стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок Державного бюджету України шляхом списання з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 2 тис. грн. завданої моральної шкоди.
У задоволенні іншої частини позову ОСОБА_1 відмовлено.
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Суди, частково задовольняючи позов ОСОБА_1 , виходили з того, що на день прийняття постанови державним виконавцем Тернопільського                РВ ДВС ГТУЮ в Тернопільській області від 11 жовтня 2018 року у виконавчому провадженні № 36266063 про накладення штрафу на позивача мала існувати заборгованість зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за три роки, яку слід обчислювати з 28 серпня 2018 року, тобто з дати набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання», оскільки вказаний закон не має зворотної дії в часі. Однак державний виконавець при прийнятті постанови від 11 жовтня 2018 року діяв всупереч Закону та поза межами своїх повноважень, так як на день прийняття вказаної постанови у боржника не виникло заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за три роки. Окрім того, станом на 26 вересня 2018 року заборгованість по сплаті аліментів відсутня.
 
У лютому 2020 року до суду касаційної інстанції надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 09 жовтня 2019 року та постанову Тернопільського апеляційного суду від 17 січня 2020 року, в якій заявник просить змінити оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким збільшити розмір моральної шкоди до 100 тис. грн.
 
Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки вона подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню.
 
Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, містяться у статті 129 Конституції України, відповідно до якої основними засадами судочинства є, зокрема, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
 
Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України (тут і далі у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) встановлено, не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
 
Пунктом першим частини шостої статті 19 ЦПК України передбачено, що для цілей цього Кодексу малозначними справами є, зокрема, справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
 
Предметом позову ОСОБА_1 до Тернопільського РВ ДВС ГТУЮ в Тернопільській області, Державної казначейської служби України є відшкодування моральної шкоди, тобто ціна позову в загальному розмірі становить 100 тис. грн, яка станом на 01 січня 2020 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб                                 (2 102 грн ? 100 = 210 200 грн), а тому справа № 607/13057/19 є малозначною згідно з наведеними приписами ЦПК України.
 
Касаційна скарга не містять посилання на випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судове рішення у малозначній справі підлягає касаційному оскарженню. 
 
При цьому Верховним Судом досліджено та взято до уваги: ціну позову, предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства й не встановлено випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.
 
У резолютивній частині постанови Тернопільського апеляційного суду від 17 січня 2020 року зазначено, що вона не підлягає касаційному оскарженню, оскільки прийнята в малозначній справі.
 
Пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України встановлено, що                        суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
 
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» від 19 грудня 1997 року).
 
З огляду на викладене, у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 09 жовтня 2019 року та постанову Тернопільського апеляційного суду від 17 січня 2020 року слід відмовити з підстав, встановлених пунктом 1 частини другої статті              394 ЦПК України.
 
Керуючись частиною шостою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України,
 
УХВАЛИВ :
 
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 09 жовтня 2019 року та постанову Тернопільського апеляційного суду від 17 січня 2020 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Тернопільського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Тернопільській області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди відмовити.

Судді:	В. С. Жданова  	
 	В. М. Ігнатенко  	
 	В. О. Кузнєцов