ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер справи 662/148/20 Головуючий у І інстанції Решетов В.В.
Номер провадження 22-ц/819/148/20 Доповідач Семиженко Г.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
30 січня 2020 року Херсонський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Семиженка Г.В.,
суддів: Базіль Л.В.,
Бугрика В.В.,
секретар Давиденко І.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Херсоні апеляційну скаргу адвоката Зайцева Миколи Павловича від імені  ОСОБА_1 на рішення Новотроїцького районного суду Херсонської області, ухваленого 26 вересня 2019 року в селищі Новотроїцьке під головуванням судді Решетова В.В., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1  до Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» про відшкодування збитків у зв`язку з порушенням зобов`язання та застосування наслідків порушення грошового зобов`язання,   
ВСТАНОВИВ:
26 лютого 2018 року позивачка звернулася до суду з вказаним позовом та з врахуванням уточнень до нього від 25 лютого 2019 року щодо зменшення позовних вимог внаслідок арифметичної помилки просила стягнути з відповідача на її користь в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 313745 гривень, які складають 10400 гривень суми втраченого вкладу станом на лютий 2005 року за договором № 2635846363, 18200 гривень суми втраченого вкладу станом на лютий 2005 року за договором № 168, 3000 гривень суми втраченого вкладу станом на лютий 2006 року за договором № 168, 8000 гривень суми втраченого вкладу станом на лютий 2005 року за договором № 47, 4558 гривень суми втраченого вкладу станом на лютий 2005 року за договором від 18 лютого 2004 року, всього 44158 гривень, також 235565,1 гривні втрат від інфляції суми боргу 41158 гривень з лютого 2005 року по лютий 2019 року, 15566,91 гривні від інфляції суми боргу 3000 гривень з лютого 2006 року по лютий 2019 року, 17286 гривень три відсотки річних від простроченої суми боргу 41158 гривень за 14 років, 1170 гривень три відсотки річних від простроченої суми боргу 3000 гривень за 13 років.
В обґрунтування позову покликалася на те, що протягом 2004-2007 років вона неодноразово укладала договори банківського вкладу з Публічним акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» в приміщенні Новотроїцького відділення банку, грошові кошти за договорами передавала працівнику банку ОСОБА_2 , яка, як встановлено вироком Чаплинського районного суду Херсонської області від 12 березня 2012 року з врахуванням ухвали Апеляційного суду Херсонської області від 22 липня 2014 року, незаконно, з метою розкрадання коштів позивачки та інших осіб, вилучила їх з каси відділення за обставин, вказаних у приведеному вироку.
Рішенням Новотроїцького районного суду Херсонської області від 26 вересня 2019 року позовні вимоги задоволено частково, ухвалено стягнути з Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» на користь ОСОБА_1 збитки у розмірі 60848,83 гривні та понесені судові витрати у розмірі 4000 гривень, у задоволенні решти вимог позову відмовлено.
В апеляційній скарзі адвокат Зайцев М.П. від імені ОСОБА_1 з посиланням на незаконність та необґрунтованість рішення суду просив його скасувати та ухвалити нове рішення, яким стягнути з Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» на користь ОСОБА_1 218975 гривень.
В обґрунтування скарги покликався на те, що протягом 2004-2007 років працівниками відповідача ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було викрадено грошові кошти у розмірі 58889,75 гривні, які їм передавалися ОСОБА_1 в якості депозитних вкладів на підставі договорів банківського вкладу, судом першої інстанції було визнано доведеним на підставі договорів та вироку суду суми 18200 гривень, 10400 гривень, 8000 гривень та 3000 гривень, інші суми 7003,82 гривні, 4558,67 гривні та 7727,26 гривні судом не визнано, при цьому зазначено, що суми 7003,82 гривні та 7727,26 гривні не доведені позивачкою, тоді як сума 4558,67 гривні в судовому рішенні не згадується взагалі, з чим погодитися не можна, так як факти вилучення з рахунку ОСОБА_1 працівниками банку грошових коштів у сумі 7003,82 гривні та 7727,26 гривні встановлені вироком Чаплинського районного суду Херсонської області від 12 березня 2012 року, в якому зазначено, що ОСОБА_5 незаконно, бажаючи вчинити розкрадання коштів клієнта банку ОСОБА_1 , вилучила гроші з каси відділення 01 березня 2004 року в сумі 7003,82 гривні та 25 лютого 2005 року в сумі 7727,26 гривні, якими разом з ОСОБА_4 розпорядилися на власний розсуд, чим ОСОБА_1 нанесено майнової шкоди на зазначені суми, цим же вироком було встановлено і факт викрадення 4558,67 гривні, а саме 18 лютого 2005 року у сумі 558,67 гривні та 22 лютого 2005 року у сумі 4000 гривень, які не були вказані у рішенні суду першої інстанції, також судом не було проаналізовано зміст наданих відповідачем меморіальних ордерів за номерами 08/1, 08/2, 3 від 16 грудня 2009 року про перерахування банком на рахунок ОСОБА_1 грошових коштів у розмірі 9751,62 гривні, оскільки повернуті грошові кошти не є вкладами, які були викраденні працівниками банку у позивачки, а є відсотками, що виплачені банком за іншими укладеними договорами, які не були предметом злочинних посягань ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , завдані збитки протягом 2008-2009 років ОСОБА_1 даною банківською установою добровільно відшкодовано не було, протилежне пояснення представника відповідача є безпідставним, відмовляючи у задоволенні позову в частині застосування наслідків невиконання повернення банківських вкладів суд першої інстанції виходив з того, що позивачкою пропущено трирічний строк на звернення до суду з моменту неповернення таких вкладів та застосував такі наслідки у вигляді нарахування інфляційних втрат та трьох відсотків річних за період трьох років, які передували зверненню до суду у 2018 році, при цьому суд першої інстанції взяв до уваги лише заяву відповідача про застосування наслідків спливу строку позовної давності, проте не встановив неповажність причин такого пропуску, вважає, що позивачка не пропустила строк позовної давності, що підтверджується її зверненнями з позовними заявами про відшкодування матеріальної шкоди 15 травня 2008 року, 13 листопада 2009 року та 24 березня 2015 року, де перші дві позовні заяви подавалися в рамках розслідування кримінальної справи по обвинуваченню ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , а за третьою заявою відкривалось провадження у цивільній справі № 662/379/15-ц, яка на даний час знаходиться на розгляді в Верховному Суді.
У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача ОСОБА_6 вважав скаргу такою, що задоволенню не підлягає.
У судовому засіданні при апеляційному розгляді справи сторони свої процесуальні позиції підтримали, за їх взаємними поясненнями у згаданому вироці стосовно особистих даних позивачки судом було допущено помилки, проте потерпілою у кримінальній справі виступала саме позивачка, тому вирок в частині вказаних у позові епізодів стосується порушення прав позивачки ОСОБА_1 
Від представника позивачки ОСОБА_1 ОСОБА_7 до апеляційного суду надійшла заява з додатковим обґрунтуванням апеляційної скарги в частині застосування строку позовної давності, у якій він, з посиланням на попередню правову позицію даної сторони про те, що його довірителькою строк позовної давності було пропущено з поважних причин, зазначив, що у відповідності до п. 2) ч. 1 ст. 268 ЦК України позовна давність не поширюється на вимоги вкладника до банку про видачу вкладу, вважав вимогу застосування наслідків невиконання грошового зобов`язання за ч. 2 ст. 625 вказаного Кодексу додатковою вимогою, на яку також позовна давність не поширюється, також за поясненнями вказаного учасника справи він не пам`ятає обставин подання ним заяви від 25 лютого 2019 року про зменшення позовних вимог у зв`язку із допущеною арифметичною помилкою при підготовці позовної заяви, оскільки подібних позовів щодо інших осіб було багато, проте вказану заяву писав саме він очевидно у зв`язку із його переконанням представником банку ОСОБА_6 в необґрунтованості частини позовних вимог.
Заслухавши доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга з врахуванням та в межах змін до вимог позову від 25 лютого 2019 року підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
Спірні правовідносини сторін врегульовано ст. 1058 ЦК України, за якою за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором, за його ст. 1060 договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). За договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов`язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника.
Згідно зі ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, вказані виплати мають компенсаційний, а не штрафний характер, тому не є неустойкою у розумінні положень ст. 549 цього Кодексу.
За ст. ст. 257, 261, 267 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, її перебіг починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, який набрав законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.
Вимоги позову у даній справі обґрунтовуються обставинами, які встановлені вироком Чаплинського районного суду Херсонської області від 12 березня 2012 року за обвинуваченням ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , який у приведеній частині ухвалою Апеляційного суду Херсонської області від 22 травня 2017 року залишений без змін.
Суд першої інстанції, частково задовольняючи вимоги позову з посиланням на факти, встановлені зазначеним вище вироком, прийшов до висновку, що 18 лютого 2005 року між сторонами був укладений договір банківського вкладу на суму 4558,67 гривень, які позивачка отримала за меморіальним ордером № 3 від 21 січня 2008 року, тому у задоволенні позовні вимоги в цій частині є такими, що не підлягають задоволенню, також на думку суду позивачем не доведено, що 01 березня 2004 року та 25 лютого 2005 року з її рахунку працівниками банку було вилучено грошові кошти в сумі 7003,82 гривні та 7727,26 гривні відповідно, тому такі вимоги є не обґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, суд також вважав доведеним отримання працівниками банку від позивача грошових коштів у сумі 18200 гривень, у сумі 10400 гривень, у сумі 8000 гривень та у сумі 3000 гривень, загальну суму суд визначив у розмірі 39600 гривень, з якої вирахував грошові кошти згідно меморіальних ордерів № 08/1, № 08/02, № 3 від 16 грудня 2009 року у загальному розмірі 9751,62 гривні, які вважав отриманими, на решту суми судом в межах строку позовної давності було нараховано платежі за положеннями ст. 625 ЦК України у приведеному вище розмірі.
Із зазначеним висновком суду колегія суддів повністю погодитися не може, оскільки висновки суду частково не відповідають об`єктивним обставинам справи.
Так, у своєму рішенні суд першої інстанції прийшов до висновку про недоведеність позовних вимог щодо викрадення працівниками відповідача 01 березня 2004 року грошових коштів позивачки у розмірі 7003,82 гривень та 25 лютого 2005 року 7727,26 гривень, проте позов у своїй остаточній редакції таких вимог не містив, відповідне посилання суду у мотивувальній частині рішення підлягає виключенню.
Суд визнав встановленими у відповідності до вказаного вироку у кримінальній справі викрадення коштів позивачки працівниками відповідача 18 лютого 2005 року у сумі 558,67 гривні, 22 лютого 2005 року у сумі 4000 гривень, всього на загальну суму 4558,67 гривні, які були повернуті позивачці, з чим колегія суддів погоджується, оскільки така обставина щодо повернення цих коштів вказана у самому вироці щодо даного епізоду, а також підтверджується меморіальним ордером № 3 від 21 січня 2008 року з призначенням платежу в погашення боргу перед позивачкою на депозитний рахунок.
Також суд визнав встановленими факти викрадення у позивачки працівниками відповідача грошових коштів як вкладника банку у період з лютого 2005 року по липень 2007 року 18200 гривень, у період з лютого 2005 року по липень 2007 року 10400 гривень, у період з лютого 2005 року по липень 2007 року 8000 гривень, 02 лютого 2006 року 3000 гривень, всього на суму 39600 гривень, що відповідає об`єктивним обставинам справи, разом з тим помилково визначено у якості відшкодування вказаних коштів позивачці суму 9751,62 гривні за меморіальними ордерами № 08/1, № 08/02, № 3 від 16 грудня 2009 року, оскільки призначення платежу за цими ордерами вказано нарахування відсотків за вкладами, а не повернення вкладу, отже рішення суду в частині визначення боргу за вкладами підлягає зміні, суму 29848,38 гривні слід збільшити до 39600 гривень, відповідно підлягає збільшенню і розмір передбачених ст. 625 ЦК України компенсацій в межах строку позовної давності, який позивачкою було пропущено навіть з врахуванням його переривання подачею відповідних позовів, така обставина є підставою для відмови у задоволенні частини заявлених вимог у відповідності до ст. 267 ЦК України та правової позиції Великої Палати Верховного Суду у постанові від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц, питання ж поважності причини пропуску позовної давності може бути предметом розгляду суду лише за відповідною заявою позивачки та є обов`язком доведення для неї.
Таким чином з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню 39600 гривень боргу за вкладами, а також за період з дня подачі позову 26 лютого 2015 року по день ухвалення рішення судом першої інстанції 26 вересня 2019 року 36210,24 гривні компенсації від інфляційних втрат, 4455 гривні три проценти річних від простроченої суми, всього 80265,24 гривні.
На підставі наведеного колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції у справі не відповідає у повній мірі вимогам щодо його законності та обґрунтованості, апеляційну скаргу слід задовольнити частково, рішення суду у відповідних частинах змінити.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 376, 381 ЦПК України, суд
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу адвоката Зайцева Миколи Павловича від імені ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Новотроїцького районного суду Херсонської області від 26 вересня 2019 року змінити, виключити з його мотивувальної частини посилання на недоведеність позовних вимог щодо викрадення працівниками відповідача 01 березня 2004 року грошових коштів позивачки у розмірі 7003,82 гривень та 25 лютого 2005 року 7727,26 гривень, резолютивну частину цього ж рішення в частині визначення суми відшкодування збитків змінити, суму 60848,83 гривні збільшити до 80265,24 гривні.
В решті рішення суду залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття, її повний текст буде складено 03 лютого 2020 року і з цього дня протягом тридцяти днів на постанову може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ Г.В. Семиженко
Судді: _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ Л.В. Базіль
_ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ _ В.В. Бугрик