ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 753/5052/19                                                                  Суддя (судді) першої інстанції: Аверкова В.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  28 лютого 2020 року                                                                                            м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого-судді          Парінова А.Б.,
суддів:                              Горяйнова А.М., 
                                        Губської Л.В., 
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 листопада 2019 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про  скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,
В С Т А Н О В И В:
До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві про:
- визнання незаконним та скасування розпорядження Лівобережного об`єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо припинення виплати пенсії позивачу з 02 листопада 2017 року;
- зобов`язання відповідача поновити позивачу виплату пенсії по інвалідності у визначеному законодавством розмірі - виплати пенсій по ІІ групі інвалідності;
- зобов`язання відповідача виплатити позивачу різницю між призначеною та фактично виплаченою пенсією, починаючи з 02 листопада 2017 року по дату поновлення.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 листопада 2019 року у задоволенні позову відмовлено.
Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, позивачем подано апеляційну скаргу в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права,  просить скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позов повністю.
Доводи апелянта обґрунтовані тим, що відповідачем протиправно припинено виплату пенсії з листопада 2017 року, з підстав, не передбачених статтею 49 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", позаяк позивач не є громадянином Російської Федерації, пенсію від Міністерства оборони РФ не отримує, натомість має право на отримання пенсії як громадянин України відповідно до законів та Конституції України.
Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 28 грудня 2019 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 листопада 2019 року та на підставі п.3 ч.1 ст.311 призначено справу до апеляційного розгляду у порядку письмового провадження.
Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходило, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.
Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного. 
Як вбачається з матеріалів справи, зокрема, довідки від 22 червня 2017 року                    № 14/5620, ОСОБА_1 перебував на обліку в управлінні пенсійного забезпечення військовослужбовців та деяких інших категорій громадян ГУ ПФУ в м. Києві та отримував пенсію за вислугу років відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб» з 01.08.2008 року по 30.10.2014 року. Виплата пенсії за вислугою років припинена у зв`язку зі зміною місця проживання за адресою АДРЕСА_1 б. 5 з 01.11.2014 року.
Відповідно до розпорядження від 30 червня 2017 року № 9507 з 26 червня 2017 року позивачу призначено пенсію по інвалідності на підставі поданої позивачем заяви від 26 червня 2017 року про призначення/перерахунок пенсії.
З письмових пояснень позивача від 27 червня 2017 року вбачається, що у жовтні 2014 року припинено виплату пенсії після поданої заяви про переїзд в м. Феодосія, де пенсію позивач не отримував і на обліку не перебував.
Відповідно до розпорядження від 02 листопада 2017 року виплату пенсії по інвалідності ОСОБА_1 припинено, оскільки з 01 січня 2015 року він отримує пенсію за вислугою років від Міністерства оборони Російської Федерації. Зазначений висновок зроблено Лівобережним ОУПФУ в м. Києві на підставі листа Міністерства оборони РФ від 20 вересня 2017 року №182/4/6141, отриманого Лівобережним ОУПФУ в м. Києві 04 жовтня 2017 року, згідно якого повідомляється, що згідно централізованої бази даних ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 01 січня 2015 року отримує пенсію за вислугу років від Міністерства оборони РФ.
13 грудня 2018 року позивач звернувся до відповідача з листом-претензією про поновлення виплати пенсії, оскільки позивач не отримував та не отримує пенсію та соціальні послуги від РФ або інших міністерств чи відомств, ніколи не набував у громадянство РФ, не служив у Міністерстві оборони РФ, не сплачував пенсійні чи страхові внески до РФ, ніколи не мав постійного місця проживання в РФ.
Листом від 27 грудня 2018 року №141786/02/Ш-10138 відповідач повідомив позивача про відсутність підстав для поновлення виплати пенсії по інвалідності у зв`язку з зазначенням позивачем недостовірних відомостей, а саме: встановлено факт подвійної виплати пенсії у період з 26 червня 2017 року по 31 жовтня 2017 року.
Не погоджуючись з вказаними висновками органу Пенсійного фонду України, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Суд першої інстанції відмовляючи в задоволенні позовних вимог виходив, зокрема, з того, що відповідач під час виплати пенсії зобов`язаний керуватися положеннями чинного законодавства України, зокрема, положеннями частини першої статті 49 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та, з урахуванням факту отримання ОСОБА_2 пенсійних виплат з 01 січня 2015 року від Міністерства оборони РФ, зобов`язаний був діяти у відповідності до положень законодавства шляхом прийняття відповідного рішення про припинення виплат.
Переглядаючи справу за наявними у ній доказами та перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів зазначає про таке.
Частиною 2 статті 3 Конституції України визначено, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. 
Відповідно до ст. 8 Конституції України вона має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції і повинні відповідати їй.
Імперативними положеннями ст. 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними. Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.
За правилами ч. 1 ст. 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.
Виходячи зі змісту ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків.
Згідно зі ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Відповідно до ст. 8 Загальної декларації прав людини, кожна людина має право на ефективне поновлення у правах компетентними національними судами в разі порушення її основних прав, наданих їй Конституцією або законом.
Стаття 22 Загальної декларації прав людини проголошує, що кожна людина, як член суспільства, має право на соціальне забезпечення і на здійснення необхідних для підтримання її гідності і для вільного розвитку її особи прав у економічній, соціальній і культурній галузях за допомогою національних зусиль і міжнародного співробітництва та відповідно до структури і ресурсів кожної держави.
Європейська соціальна хартія (переглянута) від 03 травня 1996 року, ратифікована Законом України «Про ратифікацію Європейської соціальної хартії (переглянутої)» від 14 вересня 2006 року №137-V, яка набрала чинності з 01 лютого 2007 року, визначає, що кожна особа похилого віку має право на соціальний захист (пункт 23 частини І). Ратифікувавши Хартію, Україна взяла на себе міжнародне зобов`язання запроваджувати усіма відповідними засобами досягнення умов, за яких можуть ефективно здійснюватися права та принципи, що закріплені у частині І Хартії.
Отже, право особи на отримання пенсії як складова частина права на соціальний захист є її конституційним правом, яке гарантується міжнародними зобов`язаннями України.
Крім того, як зазначив Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, у цій справі право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України. Дійсно, заявник, який був економічно активним в Україні з 1956 до 1996 року, мав право на отримання пенсії після закінчення трудової діяльності та, як це передбачалося національним законодавством на час події, він знову отримував би свою пенсію після повернення в Україну. Тому ЄСПЛ доходить висновку, що заявник перебував у відносно схожій ситуації із пенсіонерами, які проживали в Україні, щодо самого права на отримання пенсії (пункт 51 цього рішення).
У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою -     статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Згідно з ч. 2 ст. 6 КАС України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.
Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг визначає Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Згідно зі ст. 1 Закону пенсія - щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її особою з інвалідністю, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом.
Відповідно до частини першої статті 10 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» особі, яка має одночасно право на різні види пенсії (за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника), призначається один із цих видів пенсії за її вибором.
Згідно з частиною першою статті 49 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» виплата пенсії за рішенням територіальних органів Пенсійного фонду або за рішенням суду припиняється:
1) якщо пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості;
2) на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України;
3) у разі смерті пенсіонера;
4) у разі неотримання призначеної пенсії протягом 6 місяців підряд;
5) в інших випадках, передбачених законом.
Як було зазначено, правова позиція позивача обґрунтована тим, що припинення виплати пенсії відповідачем є необґрунтованим, оскільки у межах спірних правовідносин правові підстави, визначені ч. 1 ст. 49 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" для припинення виплати пенсії у відповідача були відсутні.
У свою чкергу, Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві наголошує на тому, що ОСОБА_1 було припинено виплату пенсії з підстави, передбаченої ч. 1 ст. 49 Закону, а саме з огляду на те, що пенсія призначена на підставі документів, що містять недостовірні відомості та у зв`язку з встановленням факту подвійної виплати пенсії Міністерством оборони Російської Федерації.
Колегія суддів критично оцінює вказані доводи відповідача, оскільки вказуючи на відсутність підстав для виплати пенсії, відповідач обмежився лише посиланням на ч. 1 ст. 49 Закону без конкретизації таких недостовірних відомостей, які начебто були вказані позивачем, що не відповідає принципам обгрунтованості рішення суб`єктв владних повноважень та правової визначеності.
Крім того, судова колегія зауважує, що приписами чинного законодавства, у тому числі і положеннями ч. 1 ст. 49 Закону не передбачено такої підстави для припинення виплати пенсії як «встановлення факту подвійної виплати», що вказує про неправомірність дій відповідача в межах спірних відносин.
При цьому, колегія суддів вважає помилковим висновок суду першої інстанції, що позивачем не надано жодних доказів на спростування отримання ним пенсії за вислугу років від Міністерства оборони РФ з 01 січня 2015 року, що підтверджено копією листа від 20 вересня 2017 року №182/4/6141 Міністерства оборони РФ. 
Так, колегія суддів зазначає, що судом першої інстанції не було враховано, що в матеріалах справи міститься лише копія вказаного листа, а інформація, викладена в ньому не є достатньою для однозначного висновку, що він стосується саме позивача, оскільки в листі лише вказано, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 01 січня 2015 року отримує пенсію за вислугу років від Міністерства оборони РФ. Жодних інших відомостей (персональних даних), які б давали можливість належно ідентифікувати та встановити, що цей лист стосується самеособи позивача в ньому не зазначено, а тому колегія суддів, що такий доказ не є належним, достатнім та достовірним.
Жодних інших доказів, які б відповідали вимогам ст.ст. 73 - 76 КАС України, на підтвердження обґрунтованості своїх дій органом Пенсійного фонду України не надано.
Окрім того, в межах спірних правовідносин, колегія суддів вважає за доцільне звернути увагу на таке.
Положеннями п. 5 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» також передбачено, що підстави для припинення виплати пенсії визначаються законом.
Питання правомірності розпорядження територіального органу Пенсійного фонду України про припинення виплати пенсії внутрішньо переміщеній особі з підстав, визначених Порядком, проте не передбачених спеціальним законом - Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» досліджувалося Верховним Судом у межах зразкової справи № 805/402/18. 
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 04 вересня 2018 року у вказаній справі зазначила, що конституційне поняття «Закон України», на відміну від поняття «законодавство України», не підлягає розширеному тлумаченню, це - нормативно-правовий акт, прийнятий Верховною Радою України в межах її повноважень. Зміни до закону вносяться за відповідно встановленою процедурою Верховною Радою України шляхом прийняття закону про внесення змін. Нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України є підзаконними, а тому не можуть обмежувати права громадян, які встановлено законами.
Верховний Суд під час розгляду зразкової справи врахував, що Конституційний Суд України у рішенні від 07 жовтня 2009 року № 25-рп/2009 зазначив, що виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами.
Такий підхід Верховний Суд визнав можливим поширити не тільки на громадян, що виїхали на постійне місце проживання до інших держав, а й на внутрішньо переміщених осіб, які мають постійне місце проживання на непідконтрольній Уряду України території.
В той же час, колегія суддів враховує, що з жовтня 2014 року позивачу було припинено виплату пенсію в зв`язку з переїздом до м. Феодосія, проте в матеріалах справи відсутні належні докази того, що ОСОБА_1 на час звернення до Пенсійного фонду України проживає на непідконтрольній Уряду України території, а вказане спростовується самим позивачем, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 .
Згідно із ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. 
В свою чергу, відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, зазначений обов`язок не виконано, та у встановленому порядку не спростовано доводи позивача.
З огляду на викладене колегія суддів не погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві, припинивши виплату пенсії за інвалідністю з підстави, не передбаченої законом, діяло правомірно, що вказує на обгрунтованість позовних вимог про визнання незаконним та скасування розпорядження Лівобережного об`єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо припинення виплати пенсії позивачу з 02 листопада 2017 року.
В контексті викладеного, колегія суддів вказує і на обгрунтованість позовних вимог позивача про поновлення виплати пенсії.
Разом з тим, Постановою правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року №22-1 затверджено Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», відповідно до п.2.8 якого поновлення виплати пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший здійснюються за документами, що є в пенсійній справі та відповідають вимогам законодавства, що діяло на дату призначення пенсії.
Відповідно до п.4.1 вказаного Порядку орган, що призначає пенсію, розглядає питання про призначення пенсії, перерахунок та поновлення виплати раніше призначеної пенсії, а також про переведення з одного виду пенсії на інший при зверненні особи з відповідною заявою (додаток 2).
Тобто, поновлення виплати пенсії з ініціативи пенсійного фонду чинним законодавством не передбачено, таке поновлення можливе лише за зверненням особи з відповідною заявою.
Згідно ч. 2 ст. 49 Закону № 1058-ІV поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з`ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати. Виплата пенсії поновлюється в порядку, передбаченому частиною третьою статті 35 та статтею 46 цього Закону.
Як свідчать матеріали справи, ОСОБА_1 подав заяву про поновлення виплати пенсії до пенсійного органу 13 грудня 2018 року, тобто створив передумови для поновлення виплати пенсії, що вказує про наявність підстав для задоволення позовних вимог лише з 13 грудня 2018 року.
В частині позовних вимог про зобов`язання Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві виплатити ОСОБА_1 різницю між призначеною та фактично виплаченою пенсією, починаючи з 02 листопада 2017 року, колегія суддів зазначає, що вказані вимоги не підлягають задоволенню, позаяк посилання позивача на ч. 2 ст. 46 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», якими передбачено, що нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів, є необґрунтованими з огляду на те, що вказані виплати не були нараховані позивачу.
Враховуючи нормативне регулювання даних правовідносин та обставини справи, судом першої інстанції необґрунтовано відмовлено в задоволенні позовних вимог повністю.
При цьому, колегія суддів зазначає, що висновки викладені у рішенні суду першої інстанції не відповідають обставинам справи та спростовуються наявними у справі доказами та доводами апелянта.
Положеннями ст. 242 КАС України встановлено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Згідно з ч. 1  ст. 317 КАС України  підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
З урахуванням викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, а рішення прийнято з порушенням норм матеріального права, що є підставою для його скасування, та прийняття нового рішення про часткове задоволення вимог позивача.
Керуючись ст.ст.  242, 308, 310-311, 315-317, 321-322, 325, 328-329 КАС України, 
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 25 листопада 2019 року скасувати, та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.
Визнати протиправним та скасувати розпорядження Лівобережного об`єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві щодо припинення виплати пенсії ОСОБА_1 з 02 листопада 2017 року.
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві (код ЄДРПОУ 42098368) поновити виплату пенсії по інвалідності ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) у визначеному законодавством розмірі, з 13 грудня 2018 року.
В задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя:                                                                      Парінов А.Б.

Судді:                                                                                          Горяйнов А.М.

                                                                                                    Губська Л.В.