ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2020 р. 	Справа № 440/2241/19	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді: Катунова В.В.
суддів: Ральченка І.М. ,  Бершова Г.Є. 
за участю секретаря судового засідання  Патової Д.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1     на ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 06.12.2019 (суддя А.Б. Головко,  вул. Пушкарівська, 9/26, м. Полтава, 36000) по справі № 440/2241/19
          за позовом           ОСОБА_1  
          до          Полтавської обласної державної адміністраціі      треті особи:           Приватне підприємство "Євротранс-Сервіс" ,          Товариство з обмеженою відповідальністю "АТП-15307" ,          Управління інфраструктури облдержадміністрації ,          Департамент соціального захисту населення Полтавської обласної державної адміністрації 
          про визнання бездіяльності протиправною та скасування розпоряджень, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач, ОСОБА_1 ) звернулась до суду з позовною заявою до Полтавської обласної державної адміністрації, треті особи: Приватне підприємство "Євротранс-Сервіс", Товариство з обмеженою відповідальністю "АТП-15307", Управління інфраструктури облдержадміністрації, Департамент соціального захисту населення Полтавської облдержадміністрації, в якому просила суд:
-визнати протиправною бездіяльність щодо не здійснення контролю в частині дотримання перевізниками встановленого маршруту, встановлення/зміни тарифів, на послуги з автотранспортних перевезень загального користування на приміському сполученні; щодо не встановлення пільгового перевезення пасажирів всіх категорій на приміському маршруті перевізниками ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ;
-скасувати розпорядження голови Полтавської обласної державної адміністрації: від 19.03.2018 № 214 "Про укладення договорів на право перевезення пасажирів"; 21.11.2017 № 783 "Про укладення договорів на право перевезення пасажирів"; 16.09.2016 № 404 "Про укладення договорів на право перевезення пасажирів";
-зобов`язати Полтавську обласну державну адміністрацію розірвати договори: № 57/16 від 16 вересня 2016 року, укладений з ТОВ "АТП-15307"; № 89/17 від 21 листопада 2017 року, укладений з ПП "Євротранс-сервіс"; № 30/18 від 19 березня 2018 року, укладений з ПП "Євротранс-сервіс";
-зобов`язати сплатити відшкодування матеріальної шкоди у розмірі 88000 грн.
До ухвалення кінцевого судового рішення у справі від позивача до Полтавського окружного адміністративного суду надійшла заява про забезпечення позову відповідно до змісту якої останній просить суд забезпечити позов шляхом зупинення розпорядження голови обласної державної адміністрації щодо надання послуг з перевезення пасажирів автомобільним транспортом: від 19.03.2018 № 214 "Про укладення договорів на право перевезення пасажирів автомобільним транспортом"; від 21.11.2017 № 783 "Про укладення договорів на право перевезення пасажирів автомобільним транспортом"; від 16.09.2016 № 404 "Про укладання договорів на право перевезення пасажирів автомобільним транспортом" на час вирішення справи судом, оскільки спірне рішення створює передумови для зайвої та надмірної сплати коштів за послуги автоперевезення пасажирів приміським транспортом № 231; заборони іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмету спору.
Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 06.12.2019 року у задоволенні заяви про забезпечення позову відмовлено.
ОСОБА_4 , не погодившись із судовим рішенням подала апеляційну скаргу, в якій просить суд скасувати ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 06.12.2019 року та прийняти нове судове рішення, яким задовольнити заяву про забезпечення позову.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивачка посилається на вмотивованість поданої заяви, оскільки, вважає, що існує очевидна небезпека заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам до ухвалення судового рішення у даній справі. Зокрема, ОСОБА_4 зазначила, що відмовляючи у задоволенні поданої заяви про забезпечення позову, судом першої інстанції не взято до уваги, що перевізники продовжують перевезення з порушенням встановленого маршруту та встановлених тарифів, та дані порушення відповідачем усунуті не були. На думку позивачки, існує необхідність щодо вжиття заходів для забезпечення позову, встановлений ст. 150 КАС України, оскільки оплата за послуги перевезення здійснюється в завищеному розмірі, повернення коштів та відновлення прав буде неможливими при задоволенні позову. 
Представником Департаменту соціального захисту населення Полтавської облдержадміністрації надано письмовий відзив на апеляційну скаргу, в якому просив залишити її без задоволення, а оскаржувану ухвалу суду - без змін, посилаючись на необґрунтованість скарги.
Учасники справи взяли участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції.
Позивача підтримала доводи апеляційної скарги та наполягала на її задоволенні.
Представник третьої особи - Товариство з обмеженою відповідальністю "АТП-15307" в судовому засіданні проти задоволення апеляційної скарги заперечував у повному обсязі,  просив відмовити в її задоволенні скарги.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, що з`явилися в судове засідання, розглянувши матеріали справи, апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Приймаючи рішення про відмову у задоволенні заяви, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем до заяви про вжиття заходів забезпечення позову не надано доказів, які підтверджували б існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення в адміністративній справі та неможливості захисту цих прав, свобод та інтересів без вжиття таких заходів. Натомість, суд зазначив, що при розгляді заяви про забезпечення позову не вирішується питання про законність або обґрунтованість позовних вимог по суті, дана оцінка може бути надана судом лише за наслідками розгляду самої справи, з урахуванням усіх належних та допустимих доказів, які сторони вправі надавати суду, саме в ході розгляду адміністративної справи.
За наведених обставин суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення заяви про вжиття заходів забезпечення позову.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.
Як вбачається зі змісту заяви про забезпечення позову, ОСОБА_1 , обґрунтовуючи необхідність вжиття відповідних заходів, посилається на те, що існує небезпека заподіяння матеріальних збитків їй та іншим мешканцям міста Кременчук до ухвалення рішення по справі, оскільки спірні розпорядження є передумовою зайвої та надмірної сплати коштів за послуги з перевезення пасажирів для пільгових категорій.
Відповідно до частин першої та другої статті 150 Кодексу адміністративного судочинства України суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову.
Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо: невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.
Разом з цим, частиною другою статті 150 Кодексу адміністративного судочинства України передбачений вичерпний перелік підстав для вжиття заходів забезпечення адміністративного позову, а суд повинен, виходячи з конкретних доказів, встановити, чи існує хоча б одна з названих підстав, і оцінити, чи не може застосування заходів забезпечення позову завдати більшої шкоди, ніж та, якій можна запобігти.
У свою чергу, відповідно до вимог пункту 17 Постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України № 2 від 06.03.2008 року "Про практику застосування адміністративними судами окремих положень Кодексу адміністративного судочинства України під час розгляду адміністративних справ" в ухвалі про забезпечення позову суд повинен навести мотиви, з яких він дійшов висновку про існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення в адміністративній справі, або захист цих прав, свобод та інтересів стане неможливим без вжиття таких заходів, або для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат, а також вказати ознаки, які свідчать про очевидність протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень. Суд повинен у кожному випадку, виходячи з конкретних доказів, встановити, чи є хоча б одна з названих обставин, і оцінити, чи не може застосуванням заходів забезпечення позову бути завдано ще більшої шкоди, ніж та, якій можна запобігти.
Згідно Рекомендації N R (89) 8 про тимчасовий судовий захист в адміністративних справах, прийнятий Комітетом Міністрів Ради Європи 13 вересня 1989 року рішення про вжиття заходів тимчасового захисту може, зокрема, прийматися у разі, якщо виконання адміністративного акта може спричинити значну шкоду, відшкодування якої неминуче пов`язано з труднощами, і якщо на перший погляд наявні достатньо вагомі підстави для сумнівів у правомірності такого акта.
З наведеного вбачається, що забезпечення адміністративного позову є крайнім заходом, вжиття якого можливе виключно за наявності підстав вважати, що рішення, дії або бездіяльність суб`єкта владних повноважень є очевидно протиправними.
Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення.
Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб з метою забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).
Таким чином, з наведеного вбачається, що суд, розглядаючи заяву про вжиття заходів забезпечення адміністративного позову, з огляду на докази, надані заявником для підтвердження своїх вимог, має пересвідчитись, зокрема, у тому, що існує дійсна і реальна загроза невиконання рішення суду чи суттєва перешкода у такому виконанні.
Отже, згідно з вимогами чинного законодавства, вирішуючи питання про вжиття заходів забезпечення позову суд повинен здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності їх вжиття з урахуванням: розумності, обґрунтованості та адекватності вимог щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову та його предметом; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду у разі невжиття заходів забезпечення позову; запобігання порушенню охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками судового процесу, у разі вжиття заходів забезпечення позову.
Зокрема, положеннями ч. 2 ст. 151 КАС України регламентовано, що заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Суд також повинен враховувати співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, із наслідками вжиття заходів забезпечення позову для заінтересованих осіб.
Отже, з аналізу наведених норм законодавства вбачається, що основним завданням процесуальних норм, які регламентують вжиття судом заходів забезпечення позову, є досягнення балансу між правом позивача на захист свого порушеного права та правом відповідача заперечувати проти адресованих йому вимог у будь-який дозволений законом спосіб.
Разом з тим, враховуючи доводи позивача з питання забезпечення позову, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що з наявних матеріалів справи не встановлено підстав, які б свідчили про те, що невжиття судом таких заходів створить очевидну небезпеку заподіяння шкоди правам та інтересам позивача або ускладнить чи зробить неможливим виконання рішення суду за наслідками розгляду даної справи.
Колегія суддів зазначає, що обов`язковою умовою для забезпечення адміністративного позову, є "наявність очевидних ознак протиправності оскаржуваного рішення", що може бути виявлена судом тільки на підставі з`ясування фактичних обставин справи, а також оцінки належності, допустимості і достовірності як кожного доказу окремо, так і достатності та взаємного зв`язку наявних у матеріалах справи доказів у їх сукупності.
Тобто, на даному етапі суд позбавлений можливості встановити наявність очевидних ознак протиправності оскаржуваного рішення. Крім того, встановлення ознак протиправності оскаржуваного рішення є фактично вирішенням адміністративного спору по суті, враховуючи предмет позову, що є неприпустимим на даній стадії судового процесу.
Тобто, вживаючи заходів забезпечення позову у вказаний спосіб до вирішення справи по суті (до визнання бездіяльності та скасування наказів, договорів), суд фактично усуне всі наслідки, які на його підставі були застосовані до позивача, що у даному випадку є неприпустимим, оскільки порушує принцип рівності сторін, регламентований  статтею 8 КАС України.
За наведених обставин та враховуючи, що позивач не довів необхідність вжиття відповідних заходів з урахуванням приписів частини 2 статті 150 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для вжиття заходів забезпечення позову у спосіб, заявлений позивачем.
Вищевикладене свідчить про законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення.
Згідно ч. 1 ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Згідно з ч. 1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин сторін норми матеріального та процесуального права.
Доводи апеляційної скарги з вищезазначених підстав не спростовують висновків суду першої інстанції. 
Керуючись ст. ст. 245, 246, 250, 315, 321 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1       - залишити без задоволення.
Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 06.12.2019 по справі № 440/2241/19  залишити без змін.  
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя 		В.В. Катунов 	
Судді	   	І.М. Ральченко    Г.Є. Бершов   	
Постанова складена в повному обсязі  20.02.20.