Справа № 349/1497/19 
Провадження № 22-ц/4808/266/20 
Головуючий у 1 інстанції Могила Р. Г. 
Суддя-доповідач Горейко 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
24 лютого 2020 року          м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд у складі:
головуючої                        Горейко М.Д.
суддів:         Матківського Р.Й., Максюти І.О.
секретаря                        Петріва Д.Б.
з участю апелянта ОСОБА_1 , представника відповідача ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про захист честі, гідності, ділової репутації, спростування недостовірної інформації та відшкодування моральної шкоди, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Рогатинського районного суду, ухвалене у складі судді Могили Р.Г. 12 грудня 2019 року в м. Рогатин,
в с т а н о в и в:
03.09.2019 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_3 про захист честі, гідності, ділової репутації, спростування недостовірної інформації та відшкодування моральної шкоди.
Позов мотивував тим, що 23.07.2019 року відповідач, будучи з ним у неприязних стосунках, у змові з іншими жителями села Гоноратівка склав колективне звернення, адресоване виконавчому комітету Верхньолипицької сільської ради та голові сільської ради ОСОБА_4 , в якому в дванадцяти пунктах поширив щодо нього недостовірну інформацію, зокрема, про вчинення ним розбійного нападу, провокацію конфліктів, поширення неправдивої інформації про односельчан, нецензурну лайку тощо, а також вказав, що його слід «ізолювати від суспільства», чим принизив його честь, гідність, ділову репутацію та завдав йому моральної шкоди. 
Посилаючись на наведене, просив визнати інформацію, викладену в колективному зверненні від 23.07.2019 року, недостовірною та такою, що принижує його честь, гідність та ділову репутацію; визнати відомості про те, що він «Вчинив розбійний напад на старшу людину на вулиці. Якби не допомога свідків нападу, то забив би до смерті» наклепом; зобов`язати відповідача спростувати недостовірну інформацію про нього шляхом подання письмового звернення до виконавчого комітету Верхньолипицької сільської ради та голови Верхньолипицької сільської ради ОСОБА_4 ; стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 10 000 грн.
Рішенням Рогатинського районного суду від 12 грудня 2019 року в позові  ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про захист честі, гідності, ділової репутації, спростування недостовірної інформації та відшкодування моральної шкоди відмовлено повністю.
Рішення суду мотивоване тим, що відомості, викладені в колективному зверненні від 23.07.2019 року, є оціночними судженнями, тобто оцінкою дій ОСОБА_1 його односельчанами, в тому числі відповідачем ОСОБА_3 , а подання колективного звернення до органу місцевого самоврядування викликано їхнім наміром захистити свої права. В тому числі оціночним судженням є вислів про вчинення ОСОБА_1 розбійного нападу на вулиці – таким було сприйняття підписантів конфлікту між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 . Тому відсутні підстави для визнання відомостей, викладених у зверненні, недостовірними і вони не підлягають спростуванню, а також за відсутності в діях відповідача ОСОБА_3 протиправної поведінки, відсутні підстави для стягнення з нього моральної шкоди.
Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилається на неповне з`ясування судом обставин справи, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права.
Зокрема зазначає, що відмовляючи в задоволенні його позову, суд безпідставно дійшов висновку про те, що відомості, викладені в колективному зверненні від 23.07.2019 року, є оціночними судженнями, а подання колективного звернення до органу місцевого самоврядування викликано наміром його односельчан захистити свої права. Судом не взято до уваги, що відповідач, перебуваючи у попередній змові з іншими жителями села Гоноратівка, звинуватив його у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених статтями 187, 383 КК України. При цьому, ні сам відповідач, ні викликані в судове засідання свідки не вказали, що були очевидцями злочинів, про які вони поширили відомості. Вважає, що за відсутності обвинувального вироку суду з приміткою про набрання ним законної сили, звинувачення його перед органом місцевого самоврядування є ні чим іншим, як наклепом та поширенням щодо нього недостовірної інформації. Тому суд безпідставно відмовив в задоволенні його вимоги про визнання наклепом поширеної щодо нього інформації про те, що він «Вчинив розбійний напад на старшу людину на вулиці. Якби не допомога свідків нападу, то забив би до смерті». 
Поза увагою суду, на думку апелянта, залишилося і питання належності звернення відповідача саме до органу місцевого самоврядування, а не до правоохоронних органів.
Також судом не враховано його доводи про те, що діям, в яких його безпідставно звинувачують, а саме, що він вчинив розбійний напад, суд уже дав оцінку в постанові від 21.08.2019 року, згідно якої винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 173 КУпАП, визнано ОСОБА_5 , який під час розгляду справи про адміністративне правопорушення сам визнав свою вину. Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 22.10.2019 року вказана постанова Рогатинського районного суду від 21.08.2019 року залишена без змін та має преюдиційне значення для даної справи.
Апелянт вважає, що посилаючись на положення статей 34, 40 Конституції України, суд безпідставно не врахував положення статей 19, 68 Конституції України. 
Також апелянт вказує, що в порушення пунктів 2, 3 частини 1 статті 43 ЦПК України суд заборонив йому ставити запитання свідкам після запитань, поставлених представником відповідача, та обмежував його у часі для надання пояснень, не обмежуючи при цьому представника відповідача, що свідчить про упередженість суду. В ході розгляду справи суд визнав відзив відповідача таким, що поданий з пропуском строку, однак долучив його до матеріалів справи та зіслався на нього на першому аркуші оскаржуваного рішення. Крім того, суд безпідставно та необґрунтовано виніс ухвалу про застосування відносно нього заходу процесуального примусу у вигляді попередження.
З наведених мотивів просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким його позов задовольнити.
Відповідач правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.
В засіданні апеляційного суду апелянт доводи апеляційної скарги підтримав з наведених у ній мотивів.
Представник відповідача доводи апеляційної скарги заперечив, просив залишити скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Заслухавши доповідача, пояснення учасників справи, вивчивши матеріали справи, перевіривши відповідність висновків суду фактичним обставинам справи та правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права у вирішенні даного спору, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення з наступних підстав. 
Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 23.07.2019 року тринадцять жителів села Гоноратівка Рогатинського району Івано-Франківської області, в тому числі відповідач, звернулися з колективним зверненням до виконавчого комітету Верхньолипицької сільської ради та сільського голови ОСОБА_4 , в якому просили вжити заходи стосовно ОСОБА_1 , який створює умови, що унеможливлюють цивілізоване проживання в селі, а саме: 
«1. Вчинив розбійний напад на старшу людину на вулиці. Якби не допомога свідків нападу, то забив би до смерті.
2. В грубій формі висловлюється до дітей. Діти бояться проходити повз їхнє подвір`я.
3. Провокує, створює конфліктні ситуації, в яких він завжди правий і через цивільний позов вимагає компенсації.
4. Розповсюджує неправдиву інформацію про односельчан.
5. Проявляє неприховану агресію при спілкуванні. Ми боїмося, що жертвою його поведінки наступним може бути кожен із нас або наших дітей.
6. Подає неправдиві свідчення у правоохоронні органи і до суду.
7. Погрожує тим, хто йому заперечує, судовими розправами до кінця свого життя.
8. При зверненні допомогти в громадських роботах за останні декілька років ніколи не приймав участь.
9. Ображає нецензурною лайкою громадян, чим принижує честь і гідність односельчан, користуючись тим, що люди не подають на нього скарг.
10. Хизується перед камерою дорогим телефоном, при цьому подаючи до суду довідки про неможливість сплачувати судові витрати.
11. Мама і брат підтримують його, при цьому подаючи неправдиві свідчення проти односельчан.
12. Просимо вжити заходів, ізолювати від суспільства, оскільки перебування в суспільстві може нести непередбачувані трагічні наслідки».
У колективному звернені вказано, що відповідь на нього необхідно надати депутату сільської ради Пахолок С.М. (а.с. 8).
Судом першої інстанції за заявами сторін були допитані свідки ОСОБА_6 , ОСОБА_1 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 .
З урахуванням встановлених обставин справи та доказів, наданих сторонами, суд першої інстанції дійшов висновку, що в даному випадку мала місце реалізація ряду мешканців с. Гоноратівка Рогатинського району, в тому числі і відповідача ОСОБА_3 , конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції, зокрема направлення колективного письмового звернення до органу місцевого самоврядування та його посадової особи, які зобов`язані були розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк, про що і просили заявники в зверненні. А тому відсутній факт поширення недостовірної інформації.
До спірних правовідносин підлягають застосуванню такі норми права.
Згідно з частиною 1 статті 201 ЦК України честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством.
Відповідно до статті 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.
Частиною 4 статті 32 Конституції України встановлено, що кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.
Згідно з частиною 1 статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на спростування цієї інформації.
Відповідно до роз`яснень, які містяться в пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист честі та гідності, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.
Згідно зі статтею 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.
Судом першої інстанції встановлено, що між позивачем ОСОБА_1  та частиною мешканців села Гоноратівка Рогатинського району Івано-Франківської області склалися неприязні стосунки, між ними неодноразово виникали суперечки, в результаті чого жителі села, в тому числі і відповідач, звернулися з колективним зверненням до виконавчого комітету Верхньолипицької сільської ради та сільського голови ОСОБА_4  з проханням вжити щодо  ОСОБА_1  заходи реагування та вказали відомості, які, на їх думку, є підставою для вжиття таких заходів.Такі відомості є оціночними судженнями односельчан дій ОСОБА_1 , метою яких не було приниження його честі, гідності та ділової репутації.
Наведене свідчить про те, що жителі села Гоноратівка діяли в рамках, установлених законом для подання подібних звернень. Колективні звернення є реалізацією особами конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції України, а не поширенням недостовірної інформації. 
Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 28 лютого 2018 року у справі №343/1835/15-ц та в постанові від 19 вересня 2018 року у справі №344/10697/15-ц.
Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини слід уважно розрізняти факти та оціночні судження. Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна (LINGENS v. AUSTRIA, №9815/82, §42, 46, ЄСПЛ, 08 липня 1986 року, Instytut Ekonomichnykh Reform, TOV v. Ukraine, №61561/08, §45 ЄСПЛ, 17 жовтня 2016 року).
За таких обставин, з урахуванням усталеної практики Європейського суду з прав людини, на яку вказав суд першої інстанції, апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції про безпідставність позову в цілому та відмову в задоволенні позовних вимог.
Вищевикладеним спростовуються доводи апелянта, що суд безпідставно дійшов висновку про те, що відомості, викладені в колективному зверненні від 23.07.2019 року, є оціночними судженнями, а подання колективного звернення до органу місцевого самоврядування викликано наміром його односельчан захистити свої права. 
Щодо твердження апелянта, що поза увагою суду залишилося питання належності звернення відповідача саме до органу місцевого самоврядування, а не до правоохоронних органів, то із роз`яснень, викладених в пункті 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», вбачається, що відповідно до статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк.
Посилання апелянта на те, що судом першої інстанції не взято до уваги, що ні сам відповідач, ні викликані в судове засідання свідки не вказали, що були очевидцями злочинів, про які вони поширили відомості, також відсутній обвинувальний вирок суду щодо вчинення ним розбійного нападу на старшу людину на вулиці, не беруться апеляційним судом до уваги, оскільки в цій же постанові Пленуму Верховний Суд України роз`яснив, що суди повинні мати на увазі, що у випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевіряти таку інформацію та надавати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації.
Щодо доводів апелянта про порушення судом першої інстанції пунктів 2, 3 частини 1 статті 43 ЦПК України та ряду інших процесуальних порушень, то такі в розумінні частини 3 статті 376 ЦПК України не є обов`язковими підставами для скасування рішення суду першої інстанції. 
Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновки суду першої інстанції та не містять підстав для скасування або зміни судового рішення.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
З огляду на викладене та з урахуванням положень статті 375 ЦПК України, суд дійшов висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - без змін. 
З урахуванням результату перегляду справи в апеляційний інстанції та положень статті 141 ЦПК України, клопотання апелянта про компенсацію судових витрат не підлягає задоволенню.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Рогатинського районного суду від 12 грудня 2019 року - без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуюча                                                                М.Д. Горейко 
Судді:                                                                        Р.Й. Матківський
І.О. Максюта 

Повний текст постанови складено 25 лютого 2020 року