Ухвала
іменем України 
14 січня 2020 року
м. Київ
справа № 755/15705/16-к
провадження № 51-6154 ск 19
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду  у складі:
головуючого           ОСОБА_1 ,
суддів                        ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу представника потерпілих ОСОБА_4 та ОСОБА_5 – захисника ОСОБА_6 на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 30 серпня 2019 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 17 жовтня 2019 року щодо ОСОБА_7 ,
 
встановив:
 
Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 30 серпня 2019 року звільнено  ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 , такого, що немає судимості в силу статті 89 Кримінального кодексу України (далі – КК), від кримінальної відповідальності, передбаченої частиною 1 статті 118 КК, у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, а кримінальне провадження закрито.
Постановлено залишити без задоволення цивільний позов представника цивільного позивача ОСОБА_6 , який діє в інтересах ОСОБА_5 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , до ОСОБА_7 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди.
Так, ОСОБА_7 обвинувачувався в умисному вбивстві при перевищенні меж необхідної оборони, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 118 КК, за  таких обставин.
04 серпня 2016 року приблизно о 03:00 ОСОБА_7 , перебуваючи у квартирі АДРЕСА_2 , через ревнощі до власної цивільної дружини ОСОБА_10 розпочав конфлікт із ОСОБА_11 , а потім наздогнав останнього на вулиці, після чого той завдав ОСОБА_7 декількох ударів, чим заподіяв йому тілесних ушкоджень у виді саден та синців. ОСОБА_7 , усвідомлюючи, що його життю і здоров`ю загрожує небезпека, задля необхідної оборони дістав ніж та завдав двох колото-різаних ударів ножем потерпілому у груди та долоні, заподіявши легких тілесних ушкоджень ОСОБА_11 .
Надалі між ОСОБА_7 та ОСОБА_11 виникла боротьба, в якій потерпілий підібрав ніж ОСОБА_7 та намагався завдати ударів ножем останньому. В цей час ОСОБА_7 , усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій і передбачаючи суспільно небезпечні наслідки, завдав цілеспрямованого удару у груди ОСОБА_11 , від чого настала смерть останнього, що явно не було необхідним для захисту інтересів ОСОБА_7 .
Ухвалою Київського апеляційного суду від 17 жовтня 2019 року представнику потерпілих ОСОБА_6 було поновлено строк на апеляційне оскарження ухвали Дніпровського районного суду м. Києва від 30 серпня 2019 року, апеляційну скаргу останнього залишено без задоволення, а вказану ухвалу місцевого суду — без зміни.
Верховний Суд ухвалою від 12 грудня 2019 року касаційну скаргу представника потерпілих залишив без руху та надав строк для усунення недоліків.
09 січня 2020 року до Верховного Суду надійшла повторна касаційна скарга представника потерпілих, в якій він просить скасувати вказані судові рішення щодо ОСОБА_7 та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
Зі змісту касаційної скарги видно, що представник потерпілих не згоден із кваліфікацією дій ОСОБА_7 за статтею 118 КК. Вважає, що дії ОСОБА_7 слід було кваліфікувати за статтею 115 КК. Також захисник не погоджується із встановленими фактичними обставинами в цьому кримінальному провадженні, вказує на те, що дослідження доказів судом першої інстанції було неповним та невсебічним.  
Крім того, зазначає, що суд першої інстанції не встановив механізму завдання поранень потерпілому. 
При цьому вказує на те, що суд першої інстанції неодноразово призначав                      судово-медичну експертизу щодо кількості поранень у ОСОБА_11 , однак експерти ухилися від виконання покладених на них обов`язків.
Тому з урахуванням викладених доводів представник потерпілих вважає, що оскільки винуватості ОСОБА_7 за інкримінований йому злочин не доведено, й останній її не визнав, не було підстав для закриття кримінального провадження та звільнення ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності, передбаченої частиною 1 статті 118 КК, згідно з положеннями статті 49 КК.
Відповідно до пункту 2 частини 2 статті 428 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК) суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, зокрема якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Згідно зі статтею 438 КПКпідставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого.
У касаційній скарзі представник потерпілих, серед іншого, не погоджується з установленими у вироку фактичними обставинами кримінального провадження, що згідно зі статями 433, 438 КПКне є предметом перевірки в касаційному порядку. А тому суд касаційної інстанції виходить із фактичних обставин, установлених судами.
Так, відповідно до пункту 2 частини 1 статті 49 КК особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею злочину і до дня набрання вироком законної сили минуло, зокрема, три роки у разі вчинення злочину невеликої тяжкості, за який передбачене покарання у виді обмеження чи позбавлення волі.
Згідно з частиною 4 статті 286 КПК, якщо під час здійснення судового провадження щодо провадження, яке надійшло до суду з обвинувальним актом, сторона кримінального провадження звернеться до суду з клопотанням про звільнення від кримінальної відповідальності обвинуваченого, суд має невідкладно розглянути таке клопотання.
У пункті 1 частини 2 статті 284 КПК встановлено, що кримінальне провадження закривається судом у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності.
Тобто встановивши обставини, що дають підстави для закриття справи (з урахуванням доводів, наведених в апеляції), суд повинен їх дослідити і в разі згоди особи ухвалити рішення про її звільнення від кримінальної відповідальності.
Наведені норми закону вказують на те, що звільнення особи від кримінальної відповідальності на підставі закінчення строків давності є обов`язковим. Суд, установивши наявність усіх передбачених законом обставин, зобов`язаний звільнити особу від кримінальної відповідальності за цією підставою, незалежно від того, на якій стадії перебуває кримінальне провадження — досудове розслідування, підготовче судове засідання, судовий розгляд справи судом першої інстанції, на стадії провадження в суді апеляційної інстанції, але до набрання вироком суду законної сили.
Як убачається з доданої до касаційної скарги копії ухвали суду першої інстанції              від 30 серпня 2019 року, в судовому засіданні захисник ОСОБА_12 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , подав письмове клопотання про закриття кримінального провадження на підставі статті 49 КК у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності. Також зі змісту цієї ухвали видно, що ОСОБА_7 свою вину у вчиненні злочину, передбаченого частиною 1 статті 118 КК, визнав повністю та підтримав указане клопотання свого захисника про звільнення його від кримінальної відповідальності згідно зі статтею 49 КК.
Обвинуваченому ОСОБА_7 було роз`яснено наслідки звільнення від кримінальної відповідальності та закриття кримінального провадження на вказаних підставах.
Крім того, місцевий суд з`ясував думку представника потерпілих ОСОБА_6 та законного представника потерпілих ОСОБА_5 , які проти заявленого клопотання заперечували.
Суд першої інстанції, дослідивши докази у кримінальному провадженні, перевірив та підтвердив їх допустимість і дійшов висновку, що в діях ОСОБА_7 є ознаки злочину, передбаченого частиною 1 статтею 118 КК, який відповідно до статті 12 КК відноситься до злочинів невеликої тяжкості. При цьому районний суд урахував, що обвинувачений ОСОБА_7 вчинив кримінальне правопорушення 04 серпня 2016 року, тобто закінчився трирічний строк притягнення особи до кримінальної відповідальності, а також звернув увагу на згоду ОСОБА_7 на закриття кримінального провадження на підставах, визначених статтею 49 КК. 
Апеляційний суд, переглядаючи в апеляційному порядку правильність звільнення ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності на підставі статті 49 КК, погодився з висновком суду першої інстанції та надав відповіді на доводи в апеляційній скарзі представника потерпілих.
Зокрема, апеляційний суд у своєму рішенні визнав безпідставними й такими, що спростовуються матеріалами кримінального провадження, доводи представника потерпілих про те, що дії ОСОБА_7 , передбачені частиною 1 статті 118 КК, кваліфіковано неправильно. Так, суд апеляційної інстанції погодився з висновком місцевого суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_7 в умисному вбивстві при перевищенні меж необхідної оборони, що правильно кваліфіковано за частиною 1        статті 118 КК, та щодо відсутності підстав для перекваліфікації дій ОСОБА_7 , зокрема на частину 1 статті 115 КК.
Крім того, колегія суддів апеляційного суду акцентувала увагу на тому, що суд не вправі вийти за межі пред`явленого обвинувачення, лише в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження. Також суд апеляційної інстанції вважав, що оскільки представник потерпілих просив перекваліфікувати дії обвинуваченого на більш тяжкий злочин, передбачений частиною 1 статті 115 КК, то суд першої інстанції дійшов правильного висновку про необґрунтованість зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення.
Такі висновки судів першої та апеляційної інстанцій у колегії суддів не викликають сумнівів, оскільки звільнення особи від кримінальної відповідальності на підставі закінчення строків давності є обов`язковим, ураховуючи клопотання захисника про звільнення ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності та визнання останнім своєї вини за вчинення злочину, передбаченого частиною 1 статті 118 КК, а також його згоди з указаним клопотанням.
Що стосується доводів представника потерпілих щодо неправильної кваліфікації дій ОСОБА_7 за статтею 118 КК, то вони є безпідставними з огляду на таке.
Зокрема, зі змісту ухвали суду першої інстанції від 30 серпня 2019 року вбачається, що суд дослідив, окрім іншого, протокол слідчого експерименту від 29 березня 2018 року, акт судово-медичного дослідження від 07 вересня 2016 року № 242-МК та висновок експерта від 23 вересня 2016 року № 1791/2 щодо механізму завдання тілесних ушкоджень потерпілому та кількості поранень у останнього. 
Тобто твердження представника потерпілих про відсутність доказів у кримінальному провадженні, невстановлення механізму завдання поранень потерпілому та непроведення належної судово-медичної експертизи є неспроможними.
При цьому згідно з частиною 1 статті 337 КПК судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуто обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім як у випадках, передбачених цією статтею.
У частині 3 вказаної статті визначено, що з метою ухвалення справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод суд має право вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, лише в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.
При цьому визначення обсягу обвинувачення є виключним повноваженням прокурора. 
Отже, суд першої інстанції був не вправі вийти за межі пред`явленого обвинувачення,      а як убачається зі змісту ухвали місцевого суду від 30 серпня 2019 року, під час судового розгляду прокурор, заслухавши всіх учасників кримінального провадження та дослідивши всі матеріали, не дійшов висновку про необхідність зміни обвинувачення на більш тяжкий злочин у порядку статей 338, 341 КПК.
Таким чином, на переконання колегії суддів, доводи представника потерпілих про безпідставність звільнення ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності є необґрунтованими.
Ухвала суду апеляційної інстанції відповідає вимогам статті 419 КПК.
Таким чином, із касаційної скарги представника потерпілих та наданих до неї судових рішень Суд не вбачає підстав для її задоволення.
На підставі викладеного, керуючись пунктом 2 частини 2 статті 428 КПК, Суд
 
постановив:
Відмовити представнику потерпілих ОСОБА_4 та ОСОБА_5 – захиснику ОСОБА_6 у відкритті касаційного провадження за його касаційною скаргою на ухвалу Дніпровського районного суду         м. Києва від 30 серпня 2019 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 17 жовтня 2019 року щодо ОСОБА_7 . 
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Судді:
 
ОСОБА_1                                          ОСОБА_2                               ОСОБА_3