Ухвала        
 
26 лютого 2020 року
м. Київ
 
справа № 431/3152/19
 
провадження № 61-3030ск20
 
Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Лідовця Р. А. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення Старобільського районного суду Луганської області від 16 вересня 2019 року та постанову Луганського апеляційного суду від 16 січня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Фермерського господарства «Альтаир» Старобільського району Луганської області про визнання договору оренди землі недійсним та за позовом ОСОБА_2 до Фермерського господарства «Альтаир» Старобільського району Луганської області про визнання договорів оренди землі частково недійсними, припинення договорів, зобов`язання повернення майна із чужого незаконного володіння,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Рішенням Старобільського районного суду Луганської області від 16 вересня 2019 року, залишеним без змін постановою Луганського апеляційного суду від 16 січня 2020 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 до Фермерського господарства (далі - ФГ) «Альтаир» Старобільського району Луганської області про визнання договору оренди землі недійсним та позову                  ОСОБА_2 до ФГ «Альтаир» Старобільського району Луганської області про визнання договорів оренди землі частково недійсними, припинення договорів, зобов`язання повернення майна із чужого незаконного володіння відмовлено.
 
У лютому 2020 року (касаційна скарга подана 12 лютого 2020 року) до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення Старобільського районного суду Луганської області від 16 вересня 2019 року та постанову Луганського апеляційного суду від 16 січня 2020 року.
 
08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року             № 460-IХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».
 
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України (тут і далі у редакції, чинній на час подання касаційної скарги) провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Подана касаційна скарга не може бути прийнята судом касаційної інстанції, оскільки у порушення пункту 3 частини четвертої статті 392 ЦПК України до касаційної скарги не додано документ, що підтверджує сплату судового збору у встановленому порядку і розмірі.
 
Касаційна скарга містить квитанцію про сплату судового збору                       ОСОБА_1 у розмірі 1 159,60 грн та  ОСОБА_2 у розмірі                  3 457,80 грн.
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Порядок сплати та розмір судового збору визначено Законом України 
«Про судовий збір» від 08 липня 2011 року. 
 
Відповідно до частини першої статті 4 Закону України «Про судовий збір»             (у редакції, чинній на час звернення до суду з позовом) судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.
 
Станом на 01 січня 2019 року прожитковий мінімум для працездатних осіб був встановлений у розмірі 1 921 грн.
 
Згідно з пунктами 1, 2 частини третьої статті 6 Закону України «Про судовий збір» за подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру. 
У разі коли в позовній заяві об`єднано дві і більше вимог немайнового характеру, судовий збір сплачується за кожну вимогу немайнового характеру.
 
Відповідно до підпункту 2 частини першої статті 176 ЦПК України ціна позову визначається, зокрема, у позовах про визнання права власності на майно або його витребування - вартістю майна.
 
Підпунктом 1 пункту 1 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» (у редакції, чинній на час звернення до суду з позовом) визначено, що за подання до суду позовної заяви майнового характеру фізичною особою або фізичною особою-підприємцем, ставка судового збору становить                           1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
 
Відповідно до підпункту 2 пункту 1 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» (у редакції, чинній на час звернення до суду з позовом) за подання до суду позовної заяви немайнового характеру, яка подана фізичною особою, ставка судового збору становить 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
 
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача у травні 2019 року та просив суд: визнати недійсним договір оренди землі, без дати, укладений між ОСОБА_3 та КФГ «Альтаир» на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва № 565 , площею 4,2669 га, кадастровий номер № 4425186000:11:001:0156, розташовану на території Хворостянівської сільської ради Старобільського району Луганської області та витребувати вказану земельну ділянку з незаконного володіння                          КФГ «Альтаир».
 
Судові рішення, які оскаржує ОСОБА_1 , свідчать про існування однієї вимоги немайнового характеру щодо визнання договору оренди землі недійсним та однієї вимоги майнового характеру щодо витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння.
 
Отже, при поданні позову за вимогу немайнового характеру судовий збір повинен був бути сплачений у розмірі 768,40 грн (1 921 грн * 0,4 = 768,40 грн).
 
Враховуючи, що зі змісту поданої касаційної скарги та оскаржуваних судових рішень неможливо встановити ціну позову станом на день звернення до суду із вимогою майнового характеру, заявник зобов`язаний самостійно встановити й обґрунтувати розмір судового збору щодо вимоги майнового характеру з наданням відповідних доказів.
 
Оскільки ОСОБА_1 сплатив судовий збір за подання касаційної скарги у розмірі 1 159,60 грн, то йому необхідно самостійно визначити і доплатити судовий збір за подання касаційної скарги з урахуванням вимог майнового та немайнового характеру.
 
Пунктом 2 частини третьої статті 6 Закону України «Про судовий збір» визначено, що у разі коли в позовній заяві об`єднано дві і більше вимог немайнового характеру, судовий збір сплачується за кожну вимогу немайнового характеру, враховуючи положення підпункту 7 пункту 1 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір».
 
ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до відповідача у травні                     2019 року та, уточнивши позовні вимоги, просив суд: визнати недійсним пункт 2.2.1 договору оренди землі від 22 березня 2007 року, укладеного між ним та КФГ «Альтаир» на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва № 629 , площею 4,4935 га, кадастровий номер № 4425186000:07:001:0113, розташовану на території Хворостянівської сільської ради Старобільського району Луганської області; визнати недійсними пункти 2.2.1 договорів оренди землі від 22 березня 2007 року, укладених між ОСОБА_4 та КФГ «Альтаир» на земельну ділянку № 76 , площею 4,1212 га, кадастровий номер № 4425186000:01:002:0130 і земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 3.8008 га, кадастровий номер № 4425186000:01:002:0129, які розташовані на території Хворостянівської сільської ради Старобільського району Луганської області; зобов`язати ФГ «Альтаир» повернути йому вищевказані земельні ділянки та стягнути з відповідача на свою користь судові витрати.
 
Судові рішення, які оскаржує заявник, свідчать про існування чотирьох вимог немайнового характеру щодо:
1.     визнання недійсним пункту 2.2.1 договору оренди землі від 22 березня 2007 року (кадастровий номер № 4425186000:07:001:0113);
2.     визнання недійсним пункту 2.2.1 договору оренди землі від 22 березня 2007 року (кадастровий номер № 4425186000:01:002:0130);
3.     визнання недійсним пункту 2.2.1 договору оренди землі від 22 березня 2007 року (кадастровий номер № 4425186000:01:002:0129);
4.     зобов`язання відповідача повернути вищевказані земельні ділянки.
 
Отже, ставка судового збору, що підлягала сплаті ОСОБА_2 при зверненні до суду складала 3 073,60 грн (1 921 грн * 0,4) * 4 = 3 073,60 грн).
 
Згідно із підпунктом 7 пункту 1 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» за подання касаційної скарги на рішення суду ставка судового збору становить 200 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги в розмірі оспорюваної суми та складає 6 147,20 грн (3 073,60 грн * 200% = 6 147,20 грн).
 
Оскільки ОСОБА_2 сплатив судовий збір за подання касаційної скарги у розмірі 3 457,80 грн, то йому необхідно доплатити судовий збір за подання касаційної скарги у розмірі 2 698,40 грн.
 
Судовий збір за подання касаційної скарги до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду має бути перераховано або внесено до УК у Печер. р-ні/Печерс. р-н/22030102, код отримувача (код за ЄДРПОУ): 38004897, банк отримувача: Казначейство України (ЕАП), рахунок отримувача: UA288999980313151207000026007, код класифікації доходів бюджету: 22030102, найменування податку, збору, платежу «Судовий збір (Верховний Суд, 055)».
 
Порядок сплати судового збору визначено статтею 6 Закону України «Про судовий збір». На підтвердження сплати судового збору необхідно суду надати документ, що підтверджує його сплату. 
 
Крім того подана касаційна скарга не може бути прийнята судом касаційної інстанції, оскільки в порушення пункту 5 частини другої статті 392 ЦПК України, заявниками у касаційній скарзі не вказано підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).
 
Абзацом першим частини другої статті 389 ЦПК України визначено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Відповідно до підпунктів 1, 2 пункту 5 частини другої статті 392 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.
У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.
 
У касаційній скарзі заявники узагальнено посилаються на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, проте не зазначають конкретні обов`язкові підстави касаційного оскарження, визначені частиною другою статті 389 ЦПК України, що унеможливлює вирішення питання про відкриття касаційного провадження.
 
Відповідно до вимог частини другої статті 393 ЦПК України у разі якщо касаційна скарга оформлена з порушенням вимог, встановлених статтею 392 цього Кодексу, застосовуються положення статті 185 цього Кодексу, про що суддею постановляється відповідна ухвала.
 
Ураховуючи викладене, касаційну скаргу слід залишити без руху та надати заявникам строк для усунення її недоліків.
 
Керуючись статтями 185, 389, 392, 393 ЦПК України, статтями 4, 6 Закону України «Про судовий збір», Верховний Суд
 
УХВАЛИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на рішення Старобільського районного суду Луганської області від 16 вересня 2019 року та постанову Луганського апеляційного суду від 16 січня 2020 року залишити без руху та надати строк для виконання вимог ухвалипротягом десяти днів з дня вручення копії цієї ухвали.
 
У разі невиконання у встановлений строк вимог цієї ухвали касаційна скарга вважатиметься неподаною та буде повернута заявникам.
 
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та оскарженню не підлягає.
 
Суддя                                                                                                         Р. А. Лідовець