Справа № 348/2263/19 
Провадження № 22-ц/4808/102/20
Головуючий у 1 інстанції Міськевич О. Я. 
Суддя-доповідач Василишин 

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 січня 2020 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:
судді-доповідача  Василишин Л.В.,
суддів:   Горейко М.Д., Максюти І.О.
секретаря   Маслей А.М.
з участю    представника апелянта ОСОБА_1 
позивача ОСОБА_2 , адвоката Маруди С.Р.
розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали  справи за заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення боргових зобов`язань, за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на ухвалу Надвірнянського районного суду від 13 листопада 2019 року,
в с т а н о в и в:
05.11.2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , у якому просив суд стягнути з відповідачів грошові кошти на загальну суму 25 693 452,80 грн., надані ним відповідачам відповідно до розписок від 25.05.2018 року та від 31.05.2018 року.
05.11.2019 року ОСОБА_2 також подав до суду заяву про забезпечення вищевказаного позову шляхом накладення арешту на майно відповідачки ОСОБА_4 , а саме: склад -гараж загальною площею 407,1 кв.м., який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та трьохкімнатну квартиру АДРЕСА_2 , які належать ОСОБА_4 на праві приватної власності.
Ухвалою Надвірнянського районного суду від 13 листопада 2019 року заяву ОСОБА_2 про забезпечення позову задоволено.
Вжито заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно, а саме: склад -гараж загальною площею 407,1 кв.м., який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та квартиру АДРЕСА_2 , які належать ОСОБА_4 на праві приватної власності.
Відповідачка ОСОБА_4 на ухвалу суду подала апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення судом першої інстанції вимог процесуального закону.
Апелянтка посилається на те,що позивач у позові визначив відповідачами ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , посилаючись на те, що останні мають перед ним грошові зобов`язання.
Однак, згідно розписки від 25.05.2018 року ОСОБА_4 не позичала у ОСОБА_2 гроші, а лише гарантувала повернення коштів, отриманих її чоловіком від ОСОБА_2 шляхом надання в оренду належних їй виробничих приміщень та будівель, що знаходяться в АДРЕСА_1 .  За таких обставин, ОСОБА_4 не є належним відповідачем у справі, а тому застосування щодо неї  заходів забезпечення накладенням арешту на її майно є неправомірним і таким, що порушує її право власності.
Щодо розписки від 31.05.2018 року, то із її змісту вбачається, що ОСОБА_3 зобов`язався повернути позичені кошти на вимогу позивача, не пізніше 180 днів з часу отримання такої вимоги. Однак, матеріали справи не містять доказів отримання ОСОБА_3 будь-якої вимоги за вказаною розпискою. Тому у позивача відсутнє право вимоги за розпискою від 31.05.2018 року, що свідчить про безпідставність позовних вимог та заходів забезпечення позову.
Крім того, за змістом розписки від 31.05.2018 року ОСОБА_3 передав позивачу в якості гарантій підприємство ТОВ «ВКЦ «Індексбуд».
З наведених підстав апелянтка просила оскаржувану ухвалу скасувати.
Відзив на апеляційну скаргу в порядку ст.360 ЦПК України сторонами не подавався.
В засіданні апеляційного суду представник апелянта вимоги скарги підтримав, просив її задоволити.
Позивач та його представник скаргу не визнали, просили відмовити в її задоволенні.
Вислухавши доповідача, пояснення сторін,  перевіривши письмові матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги.
Задовольняючи заяву ОСОБА_2 про забезпечення позову, суд першої інстанції дійшов висновку, що є достатні підстави вважати, що невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим у подальшому виконання рішення суду.
Такий висновок суду відповідає обставинам справи та вимогам процесуального закону.
Відповідно до частини другої статті 149 ЦПК України забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.
Статтею 150 ЦПК України встановлені види забезпечення позову, зокрема накладення арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб. Відповідно до частини третьої статті 150 ЦПК України види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.
Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, з майновими наслідками заборони відповідачу здійснювати певні дії.
Ці обставини є істотними і необхідними для забезпечення позову.
Інститут забезпечення позову являє собою сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.
Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. При встановленні зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як підприємець. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.
Забезпечення позову це вжиття судом, в провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача проти несумлінних дій відповідача (який може сховати майно, продати, знищити або знецінити його), що гарантує реальне виконання позитивно прийнятого рішення в подальшому (п.4 Постанови «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді справ про забезпечення позову» від 22 грудня 2006 року № 9 Пленум Верховного Суду України)
Встановлено, що 05.11.2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про стягнення боргових зобов`язань коштами на загальну суму 25 693 452,80 грн., надані ним відповідачам відповідно до розписок від 25.05.2018 року та від 31.05.2018 року.
05.11.2019 року ОСОБА_2 подав також заяву про забезпечення вищевказаного  позову шляхом накладення арешту на майно відповідача ОСОБА_4 , а саме: склад -гараж загальною площею 407,1 кв.м., який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та трьохкімнатну квартиру АДРЕСА_2 , які належать ОСОБА_4 на праві приватної власності.
Заява аргументована тим, що відповідачем, в тому числі, не повернуто ОСОБА_2 позичені кошти, а відчуження вищевказаного майна призведе до утруднення виконання рішення суду у майбутньому.
З огляду на наведені обставини колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду  щодо існування  підстав для задоволення заяви. 
Враховуючи предмет позову та наявність спору між сторонами, що встановлено і апеляційним судом в ході розгляду скарги, обраний вид забезпечення позову є співмірним позовним вимогам.
Посилання апелянтки на те, що згідно розписки  від 25.05.2018 року вона не позичала гроші, а лише гарантувала повернення позичених грошей її чоловіком вказаним у розписці майном, не може бути підставою для відмови в заяві, оскільки такі стосуються заперечень по суті позову. Таким доводам та запереченням щодо суті правовідносин, що виникли в силу зобов`язань за виданими розписками, суд надасть оцінку під час розгляду справи по суті.
ОСОБА_4 визначена відповідачем у справі, предметом позову у якій, є стягнення грошових коштів.  Факт видачі розписки від 25.05.2018року в частині зобов`язань апелянта її представник не заперечив, як і наявність на праві власності спірного майна.
Правову оцінку іншим обставинам, на які посилається апелянт, апеляційний суд не може давати при вирішенні питання про забезпечення позову, оскільки вони будуть оцінені судом при вирішення справи по суті.
Перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваної ухвали, колегія суддів вважає, що така постановлена з дотриманням вимог процесуального права, а відтак, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а ухвалу без змін.
Керуючись ст.ст. 374,375, 381-384 ЦПК України, суд,-
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.
Ухвалу Надвірнянського районного суду від 13 листопада 2019 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.
Повний текст постанови складено  08 січня 2020 року.

Головуюча:        Василишин Л.В.
Судді:         Горейко М.Д.
          Максюта І.О.