ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116, (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"17" лютого 2020 р.           Справа№ 910/12899/19
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Майданевича А.Г.
суддів:            Суліма  В.В. 
          Гаврилюка  О.М. 
 
секретар судового засідання: Вайнер Є.І.
за участю представників сторін: згідно з  протоколом судового засідання від 17.02.2020
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу  Публічного акціонерного товариства "Кременчуцький сталеливарний завод" та Акціонерного товариства "Українська залізниця"
на рішення Господарського суду міста Києва від 25.11.2019
у справі № 910/12899/19 (суддя - Морозов С.М.)
за позовом Публічного акціонерного товариства "Кременчуцький сталеливарний завод" 
до Акціонерного товариства "Українська залізниця" 
про стягнення 202 698,06 грн.,- 

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2019 року Публічне акціонерне товариство "Кременчуцький сталеливарний завод" (далі - позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Акціонерного товариства "Українська залізниця" (відповідач) про стягнення 202 698,06 грн.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що внаслідок прострочення відповідачем оплати товару за договором поставки №ПВРЗ(ВМТП-18.702)ю від 31.10.2018 у позивача виникло право, на підставі п. 7.3. договору та ст. 625 Цивільного кодексу України, для нарахування відповідачу  пені у розмірі 113  675,05 грн., 3 % річних у розмірі 18  944,93 грн. та інфляційних втрат у розмірі 70 078,08 грн. 

Короткий зміст рішення місцевого господарського суду та мотиви його прийняття

Рішенням Господарського суду міста Києва від 25.11.2019 позов задоволено повністю. 
Стягнуто з Акціонерного товариства "Українська залізниця" на користь Публічного акціонерного товариства "Кременчуцький сталеливарний завод" пеню в розмірі 113   675,05 грн., 3% річних у розмірі 18   944,93 грн., суму інфляційних втрат у розмірі 70 078,08 грн. та судовий збір в розмірі 3 040,47 грн.
Рішення місцевого господарського суду обґрунтовано тим, що відповідач своє зобов`язання щодо оплати отриманого товару виконав невчасно, у зв`язку з чим, суд дійшов висновку, що позовні вимоги  щодо нарахування штрафних санкцій підлягають задоволенню.
Відмовляючи у задоволенні вимог позивача про покладення на відповідача понесених витрат на оплату послуг адвоката в сумі 34 500,00 грн., суд вказав, що позивачем не надано належних доказів на підтвердження підстав понесення заявлених до покладення на відповідача 34 500,00 грн. витрат на правову допомогу адвоката.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги Публічного акціонерного товариства "Кременчуцький сталеливарний завод" та узагальнення її доводів

Не погодившись з прийнятим рішенням, Публічне акціонерне товариство "Кременчуцький сталеливарний завод"  звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 25.11.2019 у справі № 910/12899/19 в частині відмови у задоволенні  вимоги позивача про стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 34   500, 00 грн. та прийняти в цій частині нове рішення, яким задовольнити вимоги позивача про стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 34   500, 00 грн. В іншій частині рішення залишити без змін.
Апеляційна скарга мотивована неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи, порушенням та неправильним застосуванням норм матеріального і процесуального права. 
Публічне акціонерне товариство "Кременчуцький сталеливарний завод" вказує, що 16.01.2019 Публічне акціонерне товариство "Кременчуцький сталеливарний завод" та адвокат Гнатенко С.І.  підписали угоду до договору про надання правової допомоги адвокатом від 24.01.2018  та погодили, що вартість професійної правничої допомоги адвоката у розмірі 34 500,00 грн. підлягає сплаті з дати набрання чинності рішенням суду або з дати зарахування суми, пені, відсотків за користування коштами та індексу інфляції на розрахунковий рахунок клієнта (позивача) у залежності від того яка подія настане раніше. Посилаючись на пункт 1 частини 2 статті 126 Господарського процесуального кодексу України та Постанову Верхоного суду об`єднаної палати від 03.10.2019 у справі №922/455/19, скражник зазначає, що витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.
Апелянт звертає увагу, що на підтвердження розміру понесених судових витрат суду першої інстанції надано копію договору та угоду про надання професійної правничої допомоги, детальний опис виконаних адвокатом робіт, акт приймання-передавання наданих послуг від 07.11.2019 та консолідовану фінансову звітність АТ "Укрзалізниця" за 2018.

Узагальнені доводи відзиву Акціонерного товариства "Українська залізниця" на апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Кременчуцький сталеливарний завод"

У свою чергу, заперечуючи проти апеляційної скарги, Акціонерне товариство "Українська залізниця" у своєму відзиві, наданому до суду 17.01.2020, зазначає, що рішення суду в частині відмови у задоволенні  вимоги позивача про стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 34   500, 00 грн. є законним та обгрунтованим, тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає і рішення в цій частині слід залишити без змін. Крім того, відповідач вказує, що позивач не надав докази, що витрати на правничу допомогу є неминучими та не довів об`єктивної неможливості уникнути вказаних витрат, оскільки позивачем не надано документів, які б підтверджували відсутність юридичного відділу та/або працівників, до посадових обов`язків яких входить ведення позовно-претензійної роботи та здійснення представництва інтересів позивача у суді.
Відповідач звертає увагу, що справа є малозначною, тому представництво може здійснювати особа, яка не є адвокатом, у тому числі юрисконсульт ПАТ «Кременчуцький сталеливарний завод». Крім того, відповідач наголошує, що справа не є складною, не пов`язана із витребуванням доказів та викликом свідків, розглядалася у спрощеному провадженні без виклику сторін, обсяг документів, долучених до справи, не є великим, отже заявлені позивачем та стягнуті за рішенням суду витрати на правничу допомогу в розмірі 34 500 грн. є значно завищеними та неспівмірними із складністю справи.

Узагальнені доводи заперечення Публічного акціонерного товариства "Кременчуцький сталеливарний завод" на відзив на апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Українська залізниця"

27.01.2020 через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від Публічного акціонерного товариства "Кременчуцький сталеливарний завод" до суду  надійшли заперечення на відзив Акціонерного товариства "Українська залізниця" на апеляційну скаргу, які за своїм змістом є тотожними апеляційній скарзі Публічного акціонерного товариства "Кременчуцький сталеливарний завод".

Короткий зміст вимог апеляційної скарги Акціонерного товариства "Українська залізниця" та узагальнення її доводів

Не погодившись з прийнятим рішенням, Акціонерне товариство "Українська залізниця" звернулось до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 25.11.2019 у справі № 910/12899/19 частково в частині стягнення з позивача суми пені в розмірі 47    786, 17 грн., інфляційних втрат у розмірі 39    069, 68 грн. та прийняти в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні цих вимог. 
Апеляційна скарга мотивована неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи, порушенням та неправильним застосуванням норм матеріального і процесуального права. 
Акціонерне товариство "Українська залізниця" зазначає, що суд першої інстанції неправильно визначив інфляційні втрати, оскільки заборгованість виникла з 23.11.2018 та 28.11.2018 та сплачена 25.01.2019, тому, на думку апелянта, підстави для нарахування інфляційних втрат за січень 2019 відсутні.
Скаржник стверджує, що місцевим господарським судом неправильно встановлено період нарахування пені за порушення строку оплати товару, оскільки пеня нарахована після припинення строку дії договору.

Узагальнені доводи відзиву Публічного акціонерного товариства "Кременчуцький сталеливарний завод" на апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Українська залізниця"

У свою чергу, заперечуючи проти апеляційної скарги, Публічне акціонерне товариство "Кременчуцький сталеливарний завод" у своєму відзиві, наданому до суду 27.01.2020, зазначає, що пунктом 10.1 договору сторони погодили, що вказаний договір набирає чинності з моменту підписання його сторонами та діє до 31.12.2018, а в частині розрахунків до повного виконання. Вимоги про припинення нарахування пені у зв`язку із закінченням строку дії договору є  незаконними, оскільки поняття строку дії договору та строку виконання зобов`язання за договором з огляду на положення статей 599, 631 Цивільного кодексу України не є тотожними.
Позивач вказує, що інфляційна складова сума боргу розрахована відповідно до рекомендацій Верховного Суду України щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справи, даних у листі Верховного Суду України №62-97 від 03.04.1997.

Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21.12.2019 апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Кременчуцький сталеливарний завод" передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Майданевич А.Г., суддів Гаврилюк О.М., Ткаченко Б.О.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 27.12.2019 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства "Кременчуцький сталеливарний завод" на рішення Господарського суду міста Києва від 25.11.2019 у справі № 910/12899/19 та призначено до розгляду на 17.02.2020.
Відповідно до протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 11.01.2020 апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Українська залізниця" передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Майданевич А.Г., суддів Ткаченко Б.О., Гаврилюк О.М. 
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 14.01.2020 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Акціонерного товариства "Українська залізниця" на рішення Господарського суду міста Києва від 25.11.2019 у справі № 910/12899/19 та повідомлено учасників справи, що апеляційна скарга Акціонерного товариства "Українська залізниця" та апеляційна скарга Публічного акціонерного товариства "Кременчуцький сталеливарний завод"  розглядатимуться разом у судовому засіданні 17.02.2020.
Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 17.02.2020, у зв`язку з лікарняним судді Ткаченко Б.О., для розгляду апеляційних скарг у даній справі визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя - Майданевич А.Г., суддів Гаврилюк О.М., Сулім В.В.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 17.02.2020 прийнято справу №910/12899/19 до провадження за апеляційними скаргами Публічного акціонерного товариства "Кременчуцький сталеливарний завод" та Акціонерного товариства "Українська залізниця" на рішення Господарського суду міста Києва від 25.11.2019 у справі № 910/12899/19 у складі колегії суддів: головуючий суддя - Майданевич А.Г., суддів Гаврилюк О.М., Сулім В.В.
27.01.2020 через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду Публічним акціонерним товариством "Кременчуцький сталеливарний завод" подано заяву про розподіл судових витрат, в якій позивач просить покласти на відповідача судові витрати з оплати професійної правничої допомоги адвоката в розмірі 8  000 грн. та судовий збір у сумі 2  881,50 грн.

Позиції учасників справи

Представник позивача в судовому засіданні апеляційної інстанції 17.02.2020 підтримав доводи апеляційної скарги з підстав, викладених у ній, просив її задовольнити, оскаржуване рішення скасувати в частині відмови у задоволенні  вимоги позивача про стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 34   500, 00 грн. та прийняти в цій частині нове рішення, яким задовольнити вимоги позивача про стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 34   500, 00 грн. Також позивач просив задовольнити заяву про розподіл судових витрат щодо надання професійної правничої допомоги адвоката в розмірі 8  000 грн. у суді апеляційної інстанції.
Представник відповідача в судовому засіданні апеляційної інстанції 17.02.2020 підтримав доводи апеляційної скарги з підстав, викладених у ній, просив її задовольнити, оскаржуване рішення скасувати частково в частині стягнення з позивача суми пені в розмірі 47    786, 17 грн., інфляційних втрат у розмірі 39    069, 68 грн. та прийняти в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні цих вимог. Рішення в частині відмови у задоволенні  вимоги позивача про стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 34   500, 00 грн. залишити без змін. У задоволенні заяви Публічного акціонерного товариства "Кременчуцький сталеливарний завод" про розподіл судових витрат щодо надання професійної правничої допомоги адвоката в розмірі 8  000 грн. відмовити.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції

31.10.2018 року між Публічним акціонерним товариством "Українська залізниця" (покупець) в особі філії "Панютинський вагоноремонтний завод" та Публічним акціонерним товариством "Кременчуцький сталеливарний завод" (постачальник)  укладено договір поставки №ПВРЗ(ВМТП-18.702)ю (далі - договір).
Відповідно до пункту 1.1 договору постачальник зобов`язується поставити і передати у зумовлені строки у власність покупцю певну продукцію, надалі товар, відповідно до специфікації №1 (додаток №1), яка є невід`ємною частиною договору, а покупець зобов`язується прийняти цей товар та своєчасно здійснити його оплату відповідно до умов даного договору.
Згідно з пунктами 1.2, 1.3 договору найменування товару: рама бокова, балка надресорна. Кількість і асортимент товару передбачається у специфікації №1, яка додається до даного договору (додаток №1).
Пунктом 3.4 договору передбачено, що ціна цього договору становить 3   876  000,00 грн. з урахуванням ПДВ 20% 646    000,00 грн.
Сторони в пункті 4.2 договору погодили, що покупець оплачує постачальнику кожну прийняту партію товару не пізніше 10 банківських днів з дати поставки товару покупцю, але не раніше реєстрації податкової накладної, при умові своєчасного надання постачальником належним чином оформлених: рахунку-фактури; видаткової накладної; товарно-транспортної накладної або залізничної накладної; акту прийому-передачі товару (із вказаними номерами кожної одиниці товару); документів якості на поставлений товар та податкової накладної, в якій зазначено код товару згідно УКТ ЗЕД.
У силу пункту 5.1.4 договору датою поставки товару вважається день підписання покупцем або його уповноваженим представником видаткової накладної при поставці автотранспортом або дата штампу залізничної станції на залізничній накладній про приймання до перевезення. 
Підтвердженням одержання товару покупцем є акт прийому-передачі товару, підписаний уповноваженими представниками сторін (пункт 5.2.5. договору). 
Прийом товару здійснюється покупцем у відповідності з Інструкцією №П-6 від 15.06.1965 року "Про порядок приймання продукції виробничо-технічного призначення і товарів народного споживання по кількості" та Інструкцією №П-7 від 25.04.1966 року "Про порядок приймання продукції виробничо-технічного призначення і товарів народного споживання по якості" при наявності товаро-супровідних документів: видаткової накладної,  товарно-транспортної накладної або залізничної накладної, податкової накладної на кожну партію товару, акту прийому-передачі товару (п. 5.2.1 договору).
Пунктом 6.1.1 договору визначено, що покупець зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі сплачувати за поставлені товари. 
Договір набирає чинності з моменту підписання його сторонами і діє до 31.12.2018, а в частині розрахунків - до повного виконання (п. 10.1 договору).
Специфікацією №1 до договору (додаток №1) сторони погодили код ДК, код продукції по класифікатору АБД АМТР, найменування товару, креслення, кількість та ціну.
08.11.2018 філія "Панютинський вагоноремонтний завод" Акціонерного товариства "Українська залізниця" повідомила позивача листом №01-06/8203 про необхідність організувати відвантаження сталевого литва 09.11.2018  згідно умов договору.
Позивачем виставлено відповідачу рахунки фактури на загальну суму 3    876    000,00 грн., а саме: №КСЗ-100421 від 09.11.2018 на суму 1    368    000,00 грн.; №КСЗ-100422 від 09.11.2018 на суму 1    368    000,00 грн.; №КСЗ-100423 від 09.11.2018 на суму 1    140    000,00 грн.
На виконання умов договору 09.11.2018 позивачем відвантажено відповідачу товар на загальну суму 3    876    000,00 грн., що підтверджується видатковими накладними №КСЗ-0001095, № КСЗ-0001096 та № КСЗ-0001097 та актами прийому-передачі №16, №17, №18, підписаними представниками сторін та скріпленими їх печатками.
Звертаючись з позовними вимогами, позивач вказав, що відповідачем здійснено оплату вартості отриманого товару з пропущенням строків, передбачених умовами договору, у зв`язку з чим, позивач просив стягнути з відповідача  пеню в розмірі 113    675,05 грн., 3% річних у розмірі 18    944,93 грн., суму інфляційних втрат у розмірі 70    078,08 грн.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 25.11.2019 позов задоволено повністю. Стягнуто з Акціонерного товариства "Українська залізниця" на користь Публічного акціонерного товариства "Кременчуцький сталеливарний завод" суму пені в розмірі 113   675,05 грн., 3% річних у розмірі 18   944,93 грн., інфляційні втрати у розмірі 70 078,08 грн та судовий збір у розмірі 3 040,47 грн.
Рішення місцевого господарського суду обґрунтовано тим, що відповідач своє зобов`язання щодо оплати отриманого товару виконав невчасно, у зв`язку з чим, суд дійшов висновку, що позовні вимоги  про нарахуванню штрафних санкцій підлягають задоволенню.
Відмовляючи у задоволенні вимог позивача про покладення на відповідача понесених ним витрат на оплату послуг адвоката в сумі 34 500,00 грн., суд вказав, що позивачем не надано належних доказів на підтвердження підстав понесення заявлених до покладення на відповідача 34 500,00 грн. витрат на правову допомогу адвоката.
Проте, суд апеляційної інстанції не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови у повному обсязі у задоволенні вимоги позивача про покладення на відповідача понесених ним витрат на оплату послуг адвоката в сумі 34 500,00 грн., виходячи з наступного.

Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови 

Згідно зі статтею 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.
Відповідно до статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. 
Статтею 627 Цивільного кодексу України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
У відповідності до   статті 509 Цивільного кодексу України та  статті 173 Господарського кодексу України в силу господарського зобов`язання, яке виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання, один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.
Частина 1 статті 193 Господарського кодексу України встановлює, що суб`єкти господарювання  та  інші  учасники  господарських відносин  повинні  виконувати  господарські  зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.
Частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.
Відповідно до статей  525, 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться; одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Згідно з частиною 1 статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Так, договір, укладений між позивачем та відповідачем, за своєю правовою природою відноситься до договорів поставки.
Відповідно до статті 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. 
До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
За договором купівлі - продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 Цивільного кодексу України).
Згідно зі  статтею 628 Цивільного кодексу України   зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погодженні ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Статтею 663 Цивільного кодексу України визначено, що продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.
З матеріалів справи вбачається, що на виконання умов договору 09.11.2018 позивачем відвантажено відповідачу товар на загальну суму 3    876    000,00 грн., що підтверджується видатковими накладними №КСЗ-0001095, № КСЗ-0001096 та № КСЗ-0001097 та актами прийому-передачі №16, №17, №18, які оформлені належним чином та підписані уповноваженими представниками сторін і скріплені печатками підприємств без зауважень та заперечень.
Крім того, позивачем подано податкову накладну №5 від 09.11.2018  щодо вчинення господарської операції з продажу товару на загальну суму 1    140    000,00  грн (з ПДВ), яка зареєстрована Державною податковою службою України 22.11.2018 та податкові накладні №3 та №4 від 09.11.2019 на суму по 1    368    000,00 грн. кожна, які зареєстровані Державною податковою службою України 27.11.2018.
У відповідності до пункту 4.2 договору покупець оплачує постачальнику кожну прийняту партію товару не пізніше 10 банківських днів з дати поставки товару покупцю, але не раніше реєстрації податкової накладної, при умові своєчасного надання постачальником належним чином оформлених рахунку-фактури, видаткової накладної, товарно-транспортної накладної або залізничної накладної, акту прийому-передачі товару (із вказаними номерами кожної одиниці товару), документів якості на поставлений товар та податкової накладної, в якій зазначено код товару згідно УКТ ЗЕД.
Таким чином, враховуючи положення п. 4.2 договору строк з оплати вартості поставленого позивачем відповідачу товару настав з моменту реєстрації податкових накладних, оскільки дата їх реєстрації пізніш ніж дата поставки, і обов`язок з оплати вартості товару повинен був виконаний відповідачем не пізніше 22.11.2018 на суму 1    140    000,00 грн. та не пізніше 27.11.2018 на суму 2    736    000,00 грн. (1    368    000,00 грн + 1    368    000,00 грн.).
Суд першої інстанції встановив, що відповідач виконав свій обов`язок щодо оплати поставленого товару 25.01.2019, що підтверджується банківською випискою по рахунку позивача.
Отже, враховуючи встановлений судом строк оплати поставленого товару, відповідач допустив порушення свого грошового зобов`язання за договором поставки, здійснивши оплату отриманого від позивача товару з простроченням.
Місцевий господарський суд правомірно відхилив доводи відповідача про те, що строк оплати не настав, оскільки ним не отримано повного пакету документів, виходячи з наступного.
Сторони у пункті 5.2.1 договору передбачили, що прийом товару здійснюється покупцем у відповідності з Інструкцією №П-6 від 15.06.1965 "Про порядок приймання продукції виробничо-технічного призначення і товарів народного споживання по кількості" та Інструкцією №П-7 від 25.04.1966 року "Про порядок приймання продукції виробничо-технічного призначення і товарів народного споживання по якості" при наявності товаро-супровідних документів: видаткової накладної, товарно-транспортної накладної або залізничної накладної, податкової накладної на кожну партію товару, акту прийому-передачі товару.
Враховуючи, що факт отримання товару відповідачем від позивача підтверджений обома сторонами та не заперечується, відповідно до п. 5.2.1 договору відповідач вважається таким, що отримав повний пакет документів під час прийому товару, оскільки, як погоджено сторонами, це є обов`язковою умовою саме факту прийому товару.
Отже, обов`язок оплати вартості товару повинен був виконаний у визначений договором строк, проте виконаний відповідачем з його порушенням.
Таким чином, оскільки матеріали справи не містять доказів здійснення відповідачем оплати товару у вказаний період (п. 4.2 договору), суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, що в порушення вищезазначених норм   Цивільного кодексу України   та умов договору відповідач не виконав свої  зобов`язання належним чином.
Пунктом 3 частини 1 статті 611 Цивільного кодексу України встановлено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.
Штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання (ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України).
За змістом статей 546, 549 Цивільного кодексу України виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, неустойкою, різновидом якої є штраф та пеня. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Згідно з частиною 6 статті 231 Господарського кодексу України штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.
Нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано (ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України).
Пунктом 7.3 договору визначено, що за несвоєчасну оплату покупець сплачує постачальнику пеню в розмірі облікової ставки НБУ за кожний день прострочення від суми неоплаченої вартості товару.
Апеляційний господарський суд, перевіривши, за допомогою програми "Ліга:Закон", розрахунок пені, наведений позивачем та судом першої інстанції, дійшов висновку, що сума пені в розмірі 113  675,05 грн. є арифметично правильною.
Стосовно посилань Акціонерного товариства "Українська залізниця" в апеляційній скарзі щодо неправильного встановлення періоду нарахування пені за порушення строку оплати товару, оскільки пеня нарахована після припинення строку дії договору, колегія суддів зазначає наступне.
Пунктом 10.1 договору передбачено, що договір набирає чинності з моменту підписання його сторонами і діє до 31.12.2018, а в частині розрахунків - до повного виконання.
Суд апеляційної інстанції зазначає, що строк дії договору та строк виконання зобов`язання за договором не є тотожними, а закінчення строку дії договору не є підставою припинення зобов`язань за договором, тому помилковим є твердження відповідача про відсутність підстав для нарахування продавцем пені поза межами строку дії договору.
Крім того, позивач просив суд стягнути з відповідача на свою користь 70    078,08 грн. - інфляційних втрат та 18    944,93 грн. - 3 % річних.
Статтею 625 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3 % річних, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника.
Сума боргу з урахуванням індексу інфляції повинна розраховуватися, виходячи з індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в якийсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція) (лист Верховного Суду України "Рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ" від 03.04.1997 № 62-97р). При застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з врахуванням даного місяця.
Перевіривши розрахунки 3% річних та збитків від зміни індексу інфляції, наведених позивачем та судом першої інстанції, колегія суддів погоджується, що стягнення 3% річних у сумі - 18  944,93 грн. та індексу інфляції у розмірі - 70  078,08 грн. є арифметично правильними та нараховані відповідно до чинного законодавства,  тому суд першої інстанції правомірно задовольнив позовні вимоги в цій частині.
Згідно з частинами 1-4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна норма міститься у ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України.
Частиною 1 статті 73 Господарського процесуального кодексу України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина 1 статті 77 Господарського процесуального кодексу України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (стаття 79 Господарського процесуального кодексу України).
Будь-які подані учасниками процесу докази підлягають оцінці судом на предмет належності і допустимості. Вирішуючи питання щодо доказів, господарські суди повинні враховувати інститут допустимості засобів доказування, згідно з яким обставини справи, що відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Що ж до належності доказів, то нею є спроможність відповідних фактичних даних містити інформацію стосовно обставин, які входять до предмета доказування з даної справи.
З огляду на вищезазначене, приймаючи до уваги встановлені обставини, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог Публічного акціонерного товариства "Кременчуцький сталеливарний завод".
Стосовно вимоги позивача про покладення на відповідача понесених витрат на оплату послуг адвоката в сумі 34 500,00 грн, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
За змістом статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. 
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність").
Разом із тим, згідно зі статтею 15 Господарського процесуального кодексу України   суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання господарського судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. 
Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом (стаття 16 Господарського процесуального кодексу України).
Однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини 3 статті 2 зазначеного Кодексу). 
Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості: ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.
Згідно статті 123 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу;  пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Статтею 126 Господарського процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);  часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;  ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. 
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
З аналізу наведеної норми законодавства слідує, що витрати на правничу допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правничу допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Таким чином, якщо стороною не буде документально доведено, що нею понесені витрати на правничу допомогу, а саме: не надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для стягнення   таких витрат.
Відповідно до частини 1 статті 124 Господарського процесуального кодексу України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи.          
За приписами статті 129 Господарського процесуального кодексу України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача. Розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Відмовляючи у задоволенні вимог позивача про покладення на відповідача понесених ним витрат на оплату послуг адвоката в сумі 34 500,00 грн, суд першої інстанції вказав, що позивачем не надано належних доказів на підтвердження підстав понесення заявлених до покладення на відповідача 34 500,00 грн. витрат на правову допомогу адвоката.
Однак, суд апеляційної інстанції зазначає, що за змістом пункту 1 частини 2 статті 126, частини 8 статті 129 Господарського процесуального кодексу України розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.
Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 126 цього Кодексу).
Аналогічна правова позиція викладена у Постанові об`єднаної палати Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19.
На підтвердження правомірності вимоги про відшкодування витрат на професійну допомогу позивач долучив до матеріалів справи: довіреність № 40-21/3 від 14.01.2019, видану ПАТ "Кременчуцький сталеливарний завод" на ім`я Гнатенка С.І.; свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю № 849 від 28.12.2010; договір про надання правової допомоги адвокатом від 24.01.2018; угоду від 28.12.2018 про внесення змін до договору про надання правової допомоги адвокатом від 24.01.2018, згідно з умовами якої сторони визначили частиною договору прейскурант цін на послуги; угоду від 16.01.2019 про внесення змін до договору про надання правової допомоги адвокатом від 24.01.2018, згідно з умовами якої сторони погодили вартість правової допомоги по даній справі в розмірі 34 500,00 грн;  детальний опис виконаних адвокатом робіт (наданих послуг) по справі від 07.11.2019; акт приймання-передавання наданих послуг від 07.11.2019 по договору про надання правової допомоги адвокатом від 24.01.2018.
Вищенаведені докази колегія суддів вважає достатніми для підтвердження факту надання адвокатських послуг у справі №910/12899/19 на суму 34 500,00 грн.
Разом з тим, колегія суддів враховує правову позицію об`єднаної палати Верховного Суду наведену у Постанові від 06.12.2019 у справі №910/353/19, в якій зазначено, що частиною 4    статті 126 Господарського процесуального кодексу України визначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
При цьому, у розумінні частини 5 статті 126 Господарського процесуального кодексу України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно за клопотанням іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.
Водночас, під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами 5-7, 9    статті 129 Господарського процесуального кодексу України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.
У такому випадку суд, керуючись частинами 5-7, 9    статті 129 зазначеного Кодексу, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею на правову допомогу повністю або частково, та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. При цьому, в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у пункті 95 рішення у справі "Баришевський проти України" від 26.02.2015, пунктах 34-36 рішення у справі "Гімайдуліна і інших проти України" від 10.12.2009, пункті 80 рішення у справі "Двойних проти України" від 12.10.2006, пункті 88 рішення у справі "Меріт проти України" від 30.03.2004 заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" від 28.11.2002 зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Таким чином, подані позивачем документи на підтвердження факту понесення ним витрат на професійну правничу допомогу, не є безумовною підставою для відшкодування їх в зазначеному розмірі з відповідача, адже цей розмір має бути не лише доведений, документально обґрунтований, а й відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.
Відповідно до частини 5 статті 129 Господарського процесуального кодексу України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.
Колегія суддів, дослідивши опис наданих послуг, приймаючи до уваги рівень складності юридичної кваліфікації правовідносин у справі, обсяг та обґрунтованість підготовлених та поданих до суду позивачем документів (позовна заява, відповідь на відзив та заява про стягнення судових витрат), приймаючи до уваги той факт, що спір між сторонами не є складним, підготовка позову не зайняла великого обсягу правових знань,  справа не містить двозначних доказів чи обставин, які б потребували додаткового їх вивчення,  враховуючи, що справа розглядалась у суді першої інстанції у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (без проведення судового засідання), заявлені витрати на професійну  правничу допомогу становить 17% від ціни позову, дійшла висновку, що заявлений до стягнення розмір витрат на професійну правничу допомогу не є співмірним із складністю справи та наданими адвокатом послугами, витраченим часом, обсягом цих послуг. Визначені позивачем витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 34 500,00 грн. є завищеними порівняно із ціною позову в даній справі та можуть становити надмірний тягар для відповідача, що суперечить принципу розподілу судових витрат.
Таким чином, зважаючи на рівень складності справи, надані послуги, принципи співмірності та розумності судових витрат, колегія суддів дійшла висновку, що відшкодуванню позивачу за рахунок відповідача підлягають витрати на професійну правничу допомогу у сумі 15   000,00 грн. В іншій частині стягнення судових витрат у сумі 19 500,00 грн. суд відмовляє із зазначених вище підстав.
Отже, рішення суду першої інстанції слід скасувати частково в частині відмови у стягненні 34  500 грн. витрат на професійну правничу допомогу та прийняти у цій частині нове рішення, яким стягнути з відповідача 15  000 грн. витрат на професійну правничу допомогу.
27.01.2020 через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду Публічним акціонерним товариством "Кременчуцький сталеливарний завод" подано заяву про розподіл судових витрат, в якій позивач просить покласти на відповідача судові витрати з оплати професійної правничої допомоги адвоката в розмірі 8  000 грн. та судовий збір у сумі 2  881,50 грн. 
На підтвердження правомірності вимоги про відшкодування витрат у суді апеляційної інстанції на професійну допомогу позивач долучив до матеріалів справи: свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю № 849 від 28.12.2010; договір про надання правової допомоги адвокатом від 24.01.2018; прейскурант цін від 28.12.2018; угоду від 28.12.2018 про внесення змін до договору про надання правової допомоги адвокатом від 24.01.2018; угода від 04.12.2019 до договору про надання правової допомоги адвокатом від 24.01.2018, згідно з умовами якої сторони погодили вартість правової допомоги по даній справі в розмірі 8000,00 грн; детальний опис виконаних адвокатом робіт (наданих послуг) по справі від 22.01.2020; акт приймання-передавання наданих послуг від 22.01.2020 по договору про надання правової допомоги адвокатом від 24.01.2018.
Як уже вказувалось вище, під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами 5-7, 9   статті 129 Господарського процесуального кодексу України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.
Колегія суддів, враховуючи зміст та об`єм поданої апеляційної скарги, який фактично зводиться до цитування Постанови об`єднаної палати Верховного суду від 03.10.2019 у справі №922/445/19, а також те, що дії адвоката позивача щодо надсилання скарги не потребували знань у сфері права, з огляду на предмет апеляційного оскарження, малозначність справи у розумінні Господарського процесуального кодексу України, ціну позову у даній справі, дійшла висновку, що  відшкодуванню позивачу за рахунок відповідача підлягають витрати на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції в сумі 5 000,00 грн. В іншій частині у стягненні судових витрат на правничу правову допомогу в суді апеляційної інстанції у сумі 3    000,00 грн. суд відмовляє із зазначених вище підстав.

Висновки суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги

Колегія суддів зазначає, що враховуючи положення частини 1 статті 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 N475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів № 2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006  №3477-IV (3477-15) "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 року) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.
У рішенні Суду у справі Трофимчук проти України №4241/03 від 28.10.2010 Європейським судом з прав людини зазначено, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод сторін.
Згідно частини 1 статті 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.     
Згідно статті 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
За змістом пункту 2 частини 1 статті 275 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право повністю або частково скасувати судове рішення.
Відповідно  до статті 277   Господарського процесуального кодексу України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Оскільки, судом першої інстанції прийняте рішення за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, колегія суддів апеляційного господарського суду вважає, що рішення Господарського суду міста Києва від 25.11.2019 у справі № 910/12899/19  підлягає скасуванню частково в частині відмови у стягненні  34  500 грн. витрат на професійну правничу допомогу з прийняттям у цій частині  нового рішення суду про задоволення витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 15  000 грн.
Судові витрати розподіляються відповідно до вимог  статті 129 Господарського процесуального кодексу України.
Керуючись статтями  129,   240,   269,   275,  276, 277,  281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

         Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Українська залізниця" на рішення Господарського суду міста Києва від 25.11.2019 у справі № 910/12899/19 залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Кременчуцький сталеливарний завод" на рішення Господарського суду міста Києва від 25.11.2019 у справі № 910/12899/19 задовольнити частково.
Рішення Господарського суду міста Києва від 25.11.2019 у справі № 910/12899/19 скасувати частково в частині відмови у стягненні  34  500 грн. витрат на професійну правничу допомогу та прийняти в цій частині нове рішення, яким стягнути з Акціонерного товариства "Українська залізниця" (03150, м. Київ, вул. Тверська (Єжи Гедройця), буд. 5, ідентифікаційний код 40075815)  на користь Публічного акціонерного товариства "Кременчуцький сталеливарний завод" (39621, Полтавська область, м. Кременчук, вул. І. Приходька, буд. 141, ідентифікаційний код 05756783) 15 000 (п`ятнадцять тисяч)  грн. витрат на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції. В іншій частині рішення залишити без змін.
Стягнути з Акціонерного товариства "Українська залізниця" (03150, м. Київ, вул. Тверська (Єжи Гедройця), буд. 5, ідентифікаційний код 40075815)  на користь Публічного акціонерного товариства "Кременчуцький сталеливарний завод" (39621, Полтавська область, м. Кременчук, вул. І. Приходька, буд. 141, ідентифікаційний код 05756783) 5  000  (п`ять  тисяч) грн. витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції, 1   800 (одна тисяча вісімсот) грн. 94 коп. судового збору за розгляд апеляційної скарги. 
Видати накази.
Видачу наказів доручити Господарському суду міста Києва.
Матеріали справи №910/12899/19 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до статей 286-289 Господарського процесуального кодексу України.

          Повний текст постанови складено  19.02.2020.

Головуючий суддя                                                            А.Г. Майданевич 

Судді                                                                                В.В.  Сулім

                                                                                О.М. Гаврилюк