Справа № 302/1152/14-ц

П О С Т А Н О В А
Іменем України

        29 січня 2020 року м. Ужгород

        Закарпатський апеляційний суд у складі:
        судді – доповідача : Готри Т.Ю.,
суддів : Собослоя Г.Г., Кондора Р.Ю., 
        з участю секретаря судових засідань : Балаж Н.С. 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за заявою ОСОБА_1 про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Міжгірського районного суду Закарпатської області від 10 грудня 2014 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Міжгірського районного суду Закарпатської області від 1 квітня 2019 року, постановлену суддею Кривка В.П., повний текст ухвали складено 03.04.2019,
в с т а н о в и в :
У вересні 2017 року ОСОБА_3 звернувся до суду з заявою про перегляд рішення Міжгірського районного суду Закарпатської області від 10.12.2014 року (справа №302/1152/14-ц) за нововиявленими обставинами Заява мотивована тим,  що 25.08.2014 приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Парамоновим О.В. по спадковій справі №3/2014, реєстровий №3693, на підставі поданих ним документів, йому як спадкоємцю за законом після смерті його матері ОСОБА_4 , 1931 р.н., яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 в м.Ужгороді, було видано свідоцтво про право на спадщину по закону на квартиру АДРЕСА_1 .
Рішенням Міжгірського районного суду Закарпатської області від 10.12.2014 (справа №302/1152/14-ц) задоволено позов ОСОБА_2 та визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину по закону №3693, що було видано 25.08.2014 приватним нотаріусом Ужгородського МНО Парамоновим О.В. йому, ОСОБА_1 , після смерті матері ОСОБА_4 . 
Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 25.01.2017 (справа № 308/6316/15-ц), що набрало законної сили, у задоволенні первісного позову ОСОБА_5 до ОСОБА_1 про визнання факту постійного проживання за різними адресами відмовлено. Зустрічний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_5 про визнання факту постійного проживання за однією адресою - задоволено та визнано факт, що ОСОБА_4 у період з вересня 2009 по 29.11.2010 включно постійно проживала за однією адресою з ОСОБА_1  в будинку АДРЕСА_2 . 
       Зазначену обставину заявник вважає нововиявленою, такою, що не була і не могла бути відома йому на час розгляду справи №302/1152/14-ц, і рішенням суду від 25.01.2017 підтверджується правомірність вчиненої приватним нотаріусом Парамоновим О.В. нотаріальної дії, а саме видачі йому свідоцтва про право на спадщину по закону після смерті його матері на належну їй квартиру.
Посилаючись на наведене, ОСОБА_1 просив переглянути і скасувати рішення Міжгірського районного суду від 10.12.2014 по справі № 302/1152/14-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину по закону № 3693, виданого 25.08.2014 приватним нотаріусом Ужгородського МНО Парамоновим О.В. ОСОБА_1 після смерті його матері – ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 в м.Ужгороді, на квартиру АДРЕСА_1 .
Ухвалою Міжгірського районного суду Закарпатської області від 1 квітня 2019 року в задоволенні заяви ОСОБА_1 відмовлено.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просив скасувати зазначену ухвалу, як незаконну, і постановити нове рішення, яким його заяву задовольнити. Вказував на те, що звертаючись до суду з заявою про перегляд судового рішення від 10.12.2014 за нововиявленими обставинами посилався як на нововиявлену обставину – на факт встановлення таких обставин рішенням суду від 25.01.2017, які є істотними для вирішення справи №302/1152/14-ц, які беззаперечно впливають на висновки і рішення суду, та які не були і не могли бути відомі на час розгляду справи із достовірного джерела інформації – рішення суду від 25.01.2017. Зазначеним рішенням встановлено факт, що його мати ОСОБА_4 у період з вересня 2009 по 29.11.2010 включно постійно проживала за однією адресою з ним, ОСОБА_1 , в будинку АДРЕСА_2 . На час ухвалення рішення Міжгірським районним судом від 10.12.2014 спірним був факт проживання спадкодавця і таке ухвалювалося на підставі факту її адреси реєстрації. Докази щодо фактичного її проживання не були предметом оцінки судом. Саме з ухваленням Ужгородським міськрайонним судом рішення від 25.01.2017 йому стало достовірно відомо (з офіційного джерела інформації) про місце проживання його матері ОСОБА_4 , які є істотними для вирішення справи за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_1 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину. Наведені обставини впливають на висновки і рішення суду, та такі не були і не могли бути достовірно відомі заявнику на час розгляду справи у 2014 році. Також судом не було враховано, що у справі №308/6273/14-ц обставина спільного проживання ОСОБА_4 і ОСОБА_5 стверджувалась інформацією про місце реєстрації осіб, що є не тотожним з місцем їх проживання. Тобто суд не врахував, що наведена ним обставина і є нововиявленою - як юридичний факт (встановлений рішенням суду факт проживання, а не реєстрації), який має істотне значення для розгляду справи та існував на час її розгляду, але не був і не міг бути йому відомий до набуття рішенням суду від 25.01.2017 законної сили. 
У судовому засіданні представник апелянта ОСОБА_1 адвокат Бомбушкар С.П. апеляційну скаргу підтримав, просив задовольнити з підстав наведених у скарзі.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянта адвоката Бомбушкар С.П., перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, колегія суддів уважає, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Згідно з пунктом 9 Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Частиною третьою статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відмовляючи в задоволенні заяви ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з її недоведеності та відсутності нововиявлених обставин для перегляду рішення суду.
       Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, оскільки такого суд дійшов з додержанням вимог закону з огляду на наступне.
Згідно з ч.1, ч.2 ст.361 ЦПК України (в редакції чинній на час подання заявником до суду заяви), підставами для перегляду рішення або ухвали суду, якими закінчено розгляд справи, що набрали законної сили, а також судовий наказ можуть бути переглянуті у зв`язку з нововиявленими обставинами.
Підставами для перегляду рішення, ухвали суду чи судового наказу у зв`язку з нововиявленими обставинами є: істотні для справи обставини, що не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи; - встановлені вироком суду, що набрав законної сили, завідомо неправдиві показання свідка, завідомо неправильний висновок експерта, завідомо неправильний переклад, фальшивість документів або речових доказів, що потягли за собою ухвалення незаконного або необґрунтованого рішення; - встановлення вироком суду, що набрав законної сили, вини судді у вчиненні злочину, внаслідок якого було ухвалено незаконне або необґрунтоване рішення; - скасування судового рішення, яке стало підставою для ухвалення рішення чи постановлення ухвали, що підлягають перегляду; - встановлена Конституційним Судом України неконституційність закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого судом при вирішенні справи, якщо рішення суду ще не виконане.
15.12.2017 набув чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» №2147-VIII від 03.10.2017 року, яким ЦПК України викладено в новій редакції.
       З огляду на наведене, при розгляді заяви ОСОБА_1 про перегляд рішення суду за нововиявленими обставинами,  суд першої інстанції правильно керувався положеннями Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону № 2147-VIII від 03.10.2017 року. 
Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 423 ЦПК України рішення, постанова або ухвала суду, якими закінчено розгляд справи, що набрали законної сили, можуть бути переглянуті за нововиявленими обставинами.
Підставами для перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами є:
1) істотні для справи обставини, що не були встановлені судом та не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи;
2) встановлений вироком або ухвалою про закриття кримінального провадження та звільнення особи від кримінальної відповідальності, що набрали законної сили, факт надання завідомо неправильного висновку експерта, завідомо неправдивих показань свідка, завідомо неправильного перекладу, фальшивості письмових, речових чи електронних доказів, що призвели до ухвалення незаконного рішення у даній справі;
3) скасування судового рішення, яке стало підставою для ухвалення судового рішення, що підлягає перегляду.
Отже, дана норма закону передбачає, зокрема, перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами у зв`язку з істотними для справи обставинами, що не були встановлені судом та не були і не могли бути відомі особі, яка звертається з заявою.  Тобто перегляд справи за нововиявленими обставинами має на меті перегляд вже розглянутої справи з урахуванням обставини про існування якої стало відомо вже після ухвалення судового рішення.
З аналізу зазначеної правової норми слідує, що нововиявленою може бути визнана лише та обставина, яка існувала в об`єктивній дійсності на момент ухвалення рішення. Не можуть бути визнані нововиявленими нові, тобто такі, що виникли чи змінилися після постановлення рішення обставини, а також обставини, на які посилалася особа, яка брала участь у справі, у своїх поясненнях. Під істотними для справи обставинами законодавець розуміє такі обставини та факти, що якби вони були відомі при розгляді справи, то суд ухвалив би принципово інше рішення.
У п.4 Постанови №4 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року «Про застосування цивільного процесуального законодавства при перегляді судових рішень у зв`язку з нововиявленими обставинами» роз`яснено, що вирішуючи питання про наявність нововиявлених обставин, суд повинен розмежовувати нововиявлені обставини та нові обставини. Обставини, що обґрунтовують вимоги або заперечення сторін чи мають інше істотне значення для правильного вирішення справи, існували на час ухвалення судового рішення, але залишаються невідомими особам, які беруть участь у справі, та стали відомими тільки після ухвалення судового рішення, є нововиявленими обставинами. Обставини, які виникли чи змінилися тільки після ухвалення судового рішення і не пов`язані з вимогою в цій справі, а тому не могли бути враховані судом при ухваленні судового рішення, є новими обставинами і можуть бути підставою для пред`явлення нової вимоги (зокрема, погіршення майнового стану відповідача після ухвалення рішення про стягнення з нього аліментів). Судам необхідно розрізняти нові докази та докази, якими підтверджуються нововиявлені обставини, оскільки нові докази не можуть бути підставою для перегляду судового рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами.
Нововиявленою обставиною заявник вважає те, що рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 25.01.2017 (справа № 308/6316/15-ц) встановлено факт, що має юридичне значення, а саме, що ОСОБА_4 (спадкодавець) у період з вересня 2009 по 29.11.2010 включно постійно проживала за однією адресою з ОСОБА_1  в будинку АДРЕСА_2 . 
Відмовляючи ОСОБА_1 у задоволенні заяви, суд першої інстанції виходив із того, що наведена заявником обставина не є підставою для перегляду рішення суду за нововиявленими обставинами, оскільки при розгляді справи № 302/1152/14-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, серія та номер 3693, видане 25.08.2014 приватним нотаріусом Ужгородського МНО Парамоновим О.В., дана обставина була відома заявнику  і  перевірена як судом першої інстанції так і судом касаційної інстанції. Зокрема, в матеріалах справи наявний доказ -рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 16.07.2014 року, справа № 308/6273/14-ц, яким встановлено факт постійного проживання ОСОБА_1 з його матір`ю ОСОБА_4 на день її смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 , в будинку АДРЕСА_2 (т.1 а.с. 96). Це рішення суду набрало законної сили 25.07.2014 року. З ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.07.2015 року (т.2 а.с.25) слідує, що суд першої інстанції задовольняючи позов з огляду на приписи ст.ст. 1221, 1223, 1268, виходив із того, що після смерті ОСОБА_4 її син ОСОБА_7 прийняв спадщину, оскільки постійно проживав із спадкодавцем та не відмовлявся від прийняття спадщини, та дійшов висновку про відсутність законних підстав для видачі  ОСОБА_1 свідоцтва про право на спадщину за законом. При цьому суд вважав, що ОСОБА_4 проживала в квартирі АДРЕСА_1 , оскільки не змінювала місця реєстрації перебування і проживання. За цією ж адресою, в тому числі на час смерті ОСОБА_4 , проживав та був зареєстрований ОСОБА_7 .
Також в ухвалі ВССУ зазначено, що з матеріалів спадкової справи вбачається, що із заявою про прийняття спадщини ОСОБА_1 звернувся 25 серпня 2014 року, тобто вже після ухвалення судом рішення, яким визнано факт його проживання із померлою ОСОБА_4 . Отже, враховуючи, що ОСОБА_1 не звертався із заявою про прийняття спадщини до ухвалення рішення від 16 липня 2014 року, в оформленні спадщини у зв`язку з непідтвердженням проживання із спадкодавцем йому не було відмовлено, а рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 16 липня 2014 року, яким встановлено факт постійного проживання ОСОБА_1 з його матір`ю ОСОБА_4 на день її смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 в будинку АДРЕСА_2 , - ухвалено після смерті ОСОБА_7 , у якого був заповіт на спадкове майно, встановлення таким рішенням факту проживання ОСОБА_1 не може створювати для ОСОБА_7 будь-яких правових наслідків, в тому числі у правовідносинах щодо прийняття спадщини після смерті матері ОСОБА_4 
А тому суд першої інстанції дійшов висновку, що обставина, на яку посилається заявник, не є істотною для справи і така була відома йому, принаймні така достеменно була відома ОСОБА_1 ще на час її існування в 2010 році, а не у 2017 році, і на цю обставину заявник посилався у своїх поясненнях, що виключає передбачені законом підстави для перегляду рішення Міжгірського районного суду від 10.12.2014 за нововиявленими обставинами.
Встановивши, що наведена заявником обставина не є нововиявленою, суд першої інстанції правильно відмовив ОСОБА_1 у задоволенні заяви.
З огляду на наведене, колегія суддів уважає, що ухвала суду першої інстанції, відповідно до ст.374 ЦПК України, підлягає залишенню без зміни, а апеляційна скарга ОСОБА_1 без задоволення, оскільки судом першої інстанції ухвалу постановлено з додержанням вимог закону.
Керуючись ст.ст.374, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Ухвалу Міжгірського районного суду Закарпатської області  від 1 квітня 
2019 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів із дня складання повного судового рішення. 
Повне судове рішення складено 07 лютого 2020 року.

Суддя-доповідач:        
Судді: