Постанова
Іменем України
 
30 січня 2020 року            
м. Київ
 
справа № 414/1712/17
провадження № 61-35024св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Калараша А .А., Мартєва С. Ю. (суддя-доповідач), 
Петрова Є. В. 
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 
третя особа - ОСОБА_3 ,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Кремінського районного суду Луганської області від 28 грудня 2017 року у складі судді Ковальова В. М. та постанову Апеляційного суду Луганської області від 10 квітня 2018 року у складі колегії суддів: Коновалової В. А., Дронської І. О., Коротенка Є. В.,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У вересні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , за участю третьої особи - ОСОБА_3 , про визнання права власності на спадкове майно.
Позовна заява мотивована тим, що 18 грудня 2008 року її мати 
ОСОБА_4 склала заповіт на її ( ОСОБА_1 ) користь.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла, після її смерті відкрилась спадщина у виді земельних ділянок площами 0,9540 га та 1,7325 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованих на території Кремінської міської ради Кремінського району Луганської області, які належали ОСОБА_4 на праві власності на підставі державних актів на право власності на земельні ділянки. 
Її батько ОСОБА_2 на момент смерті ОСОБА_4 був пенсіонером, тому мав право на обов`язкову 1/6 частки у спадщині.
В установлений законом строк вона звернулася до нотаріуса із завою про прийняття спадщини, проте їй відмовлено у зв`язку з відсутністю оригіналів державних актів на право власності на земельні ділянки.
Посилаючись на зазначені обставини, ОСОБА_1 просила визнати за нею право власності в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_4 на 5/6 частини земельної ділянки площею 1,7325 га та 5/6 частини земельної ділянки площею 0,9540 га з цільовим призначенням - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, які розташовані на території Кремінської міської ради Кремінського району Луганської області та перебували у приватній власності ОСОБА_4 на підставі державного акта на право приватної власності на землю від 18 квітня 2003 року.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
Рішенням Кремінського районного суду Луганської області від 28 грудня 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено.
Визнано за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування за заповітом на 5/6 частки земельної ділянки площею 1,7325 га, розташованої на території Кремінської міської ради Кремінського району Луганської області, переданої для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка належала ОСОБА_4 на підставі державного акта на право приватної власності на землю, виданого 18 квітня 2003 року на підставі розпорядження голови Кремінської районної державної адміністрації Луганської областівід 15 серпня 2002 року № 1097.
Визнано за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування за заповітом на 5/6 частки земельної ділянки площею 0,9540 га, розташованої на території Кремінської міської ради Кремінського району Луганської області, переданої для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка належала ОСОБА_4 на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку, виданого 18 квітня 2008 року на підставі розпорядження голови Кремінської районної державної адміністрації Луганської області від 09 червня 2005 року № 267.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивач є спадкоємцем за заповітом, яка у встановлений законом строк прийняла спадщину. Право позивача підлягає захисту в судовому порядку, оскільки існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції 
Постановою Апеляційного суду Луганської області від 10 квітня 2018 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що суд першої інстанції в повному обсязі встановив права та обов`язки сторін, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін і надав їм належну правову оцінку.
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
У касаційній скарзі, поданій у червні 2018 року до Верховного Суду, 
ОСОБА_2 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить судові рішення скасувати, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову  ОСОБА_1 
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
Касаційна скарга мотивована тим, що судом не взято до уваги положення Сімейного кодекс України (далі - СК України), які передбачали, що земельна ділянка, що була приватизована до 13 червня 2012 року, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а якщо земельна ділянка приватизована після цієї дати, то є особистою приватною власністю того з подружжя, хто оформив приватизацію. 
Суди не врахували, що державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,9540 га видано  ОСОБА_4 18 серпня 2008 року, а державний акт на право власності на земельну ділянку площею 1,7325 га виданий 18 квітня 2003 року. Ураховуючи положення СК України, які діяли на час видачі державних актів, земельні ділянки набути у спільну власність подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_2 і з урахуванням принципу рівності часток кожному із подружжя належить по 1/2 частини цих земельних ділянок.
Ураховуючи наявність заповіту та право відповідача на обов`язкову частку у спадщині згідно з частиною першою статті 1241 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України України), позивач має право на 3/8 частини обох земельних ділянок.
Суди не звернули уваги на те, що у матеріалах справи відсутні доказів втрати оригіналів державних актів на право власності на земельні ділянки; позивач пропустила строк позовної давності, оскільки лист нотаріуса про неможливість видачі свідоцтва про право на спадщину датовано 12 серпня 2013 року, а до суду позивач звернулася в 2017 році.
Відзив на касаційну скаргу не надходив.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Суд установив, що ОСОБА_4 18 грудня 2008 року склала заповіт, за умовами якого усе своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось, і взагалі все те, що буде належати їй на день смерті і на що за законом буде мати право, заповіла  ОСОБА_1 
ІНФОРМАЦІЯ_1  ОСОБА_4 померла, після її смерті відкрилася спадщина на земельні ділянки площею 0,9540 га та 1,7325 га з цільовим призначенням - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, які розташовані на території Кремінської міської ради Кремінського району Луганської області та належали на праві власності ОСОБА_4 на підставі державних актів на право власності на земельні ділянки. 
01 лютого 2012 року ОСОБА_1 уклала шлюб з ОСОБА_6 , змінила прізвище на « ОСОБА_1 ».
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Згідно з частиною другою статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга не підлягає задоволенню.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
Частиною третьої статті 3 ЦПК України, передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з статею 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).
Частинами першою, третьою статті 1268 ЦК України, передбачено що спадкоємець має право прийняти спадщину або не прийняти її. Вважається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.
Станом на 29 жовтня 2011 року за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровані ОСОБА_4 , ОСОБА_2 (чоловік ОСОБА_4 ), ОСОБА_8 (дочка ОСОБА_4 ).
Отже спадкоємцем ОСОБА_4 , який відповідно до статті 1268 ЦК України фактично прийняв спадщину, є її чоловік ОСОБА_2 , оскільки на час смерті спадкодавця він був зареєстрований та постійно проживав разом із спадкодавцем, із заявою до нотаріуса про відмову від спадщини не звертався. 
24 квітня 2012 року ОСОБА_1 звернулася до приватного нотаріуса Кремінського районного нотаріального округу Луганської області із заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 матері  ОСОБА_4 .
Протягом строку, встановленого для прийняття спадщини, ОСОБА_1 із заявою про відкликання заяви про прийняття спадщини не зверталася. 
Відповідно до статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
Частиною першою статті 1223 ЦК України передбачено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.
Статтею 1261 ЦК України визначено, що упершу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.
Відповідно до частини першої статті 1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка). 
ОСОБА_2 на момент смерті  ОСОБА_4  був непрацездатним, фактично прийняв спадщину, тому має право на обов`язкову частку в спадщині після смерті дружини. 
Таким чином  ОСОБА_1 - дочка спадкодавця, є спадкоємцем за заповітом, а  ОСОБА_2 - чоловік спадкодавця, є спадкоємцем першої черги за законом, який має право на обов`язкову частку в спадщині.
Після смерті  ОСОБА_4  право на спадкування мали: дочка 
ОСОБА_1 , чоловік ОСОБА_2 , син ОСОБА_3 , який у встановлений законом строк з часу відкриття спадщини не вчинив юридично дій, направлених на прийняття ним спадщини, отже,  ОСОБА_3 є таким, що спадщину не прийняв та спадкових прав не набув.
Визначаючи обов`язкову частку у спадщині, суд виходив з того, що після смерті  ОСОБА_4 відповідач у разі відсутності заповіту мав успадкувати 1/3 частки у зв`язку з наявністю трьох спадкоємців, а оскільки спадкодавець залишила заповіт, то 1/2 частки, яка б належала відповідачу у разі спадкування за законом, становить 1/6 частки.
Таким чином суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивач має право на визнання права власності на частину земельних ділянок в порядку спадкування за заповітом, оскільки відповідно до статті 1268 ЦК України прийняла спадщину у встановлений законом строк, звернувшись із заявою до приватного нотаріуса Кремінського районного нотаріального округу Луганської області.
Доводи касаційної скарги про те, що судом не враховані положення статей 76-83 Земельного кодексу України (далі - ЗК України), земельні ділянки, на які позивач просить визнати право власності в порядку спадкування за заповітом належали ОСОБА_4  на підставі розпорядження голови Кремінської районної державної адміністрації Луганської області, а не на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, тому є спільною сумісною власністю подружжя, не заслуговують на увагу, оскільки земельні ділянки площами 1,7325 га та 0,9540 га набуті ОСОБА_4  у порядку спадкування за законом після смерті  ІНФОРМАЦІЯ_2  матері 
 ОСОБА_9 .
Помилковим є посилання заявника на те, що до 13 червня 2012 року законодавець відносив земельну ділянку, набуту внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя (частина п`ята статті 61 СК України), оскільки стаття у цій редакції діяла із 11 січня 2011 року до 17 травня 2012 року тому не може застосовуватися до правовідносин сторін у цій справі.
Посилання в касаційній скарзі на те, що матеріали справи не містять доказів втрати оригіналів державних актів на право власності на земельні ділянки є необґрунтованим, оскільки угазеті Кремінщина № 65-66 міститься оголошення про те, що державні акти на право власності на земельну ділянку, зареєстровані на ім`я  ОСОБА_4 , слід вважати недійсними. Зазначене свідчить про те, що у позивача існують перешкоди в оформленні права власності на земельні ділянки в порядку спадкування за заповітом в нотаріальному порядку, тому порушене право підлягає захисту в судовому порядку.
Доводи касаційної скарги про пропущення позивачем позовної давності не заслуговують на увагу, оскільки у матеріалах справи відсутнє клопотання відповідача про застосування позовної давності відповідно до статті 257 ЦК України.
Суд касаційної інстанції вважає, що висновки судів відповідають вимогам закону та не суперечать обставинам, що мають значення для справи, судами правильно застосовано закон, який підлягав застосуванню, тому підстав для скасування судових рішень немає.
Доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції згідно зі статтею 400 ЦПК України.
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції  - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Кремінського районного суду Луганської області від 28 грудня 2017 року та постанову Апеляційного суду Луганської області від 10 квітня 2018 року залишити без змін. 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає. 

Судді:                                                                                                            А. А .Калараш

                                                                                                                        С. Ю. Мартєв 

                                                                                                                        Є. В. Петров