Постанова
Іменем  України 
 
19 лютого 2020 року
м. Київ
 
справа № 753/2757/14-ц
провадження № 61-46202св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Червинської М. Є. (суддя-доповідач), Бурлакова С. Ю., Коротуна В. М.,               
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Департамент будівництва та житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської  міської державної адміністрації), Головне територіальне управління юстиції у м. Києві,
треті особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду м. Києва в складі судді Домарєва О. В. від      05 грудня 2016 року та постанову Апеляційного суду м. Києва в складі колегії суддів: Желепи О. В., Іванченко М. М., Рубан С. М. від 22 травня          2018 року,
ВСТАНОВИВ:
 
1. Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
 
У лютому 2014 року ОСОБА_1  звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , яка діяла в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_3 , який станом на час розгляду справи досяг повноліття, Департаменту будівництва та житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (КМДА), Головного територіального управління юстиції у м. Києві, треті особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , у якому, з урахуванням уточнень просила: визнати недійсним договір № 249/П-13 про фінансування будівництва житла за програмою «50/50», укладений 22 серпня 2005 року між Головним управлінням житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) - «Управління» в особі першого заступника начальника Дениченка В. М., що  діє на підставі Положення та ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , які діють від свого імені, ОСОБА_2 , яка діє від свого імені та від імені неповнолітнього сина ОСОБА_3 , що мешкають у Подільському районі м. Києва за адресою: АДРЕСА_1 , Ѕ приватного будинку «Інвестор» в частині зазначення в договорі «Інвестором» ОСОБА_3., яка діє від свого імені та від імені неповнолітнього сина ОСОБА_3 ;
визнати недійсним додатковий договір до договору про                         фінансування будівництва житла за  програмою «50/50» № 249
П-13 від 22 серпня 2005 року, укладений 02 лютого 2007 року  між Головним управлінням житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) - «Сторона - 1», в особі першого заступника начальника Денисенка В. М., що діє на підставі Положення та ОСОБА_5 , ОСОБА_1 ,                  ОСОБА_4 , які діють від свого імені, ОСОБА_2 ,, яка діє від свого імені та імені неповнолітнього сина ОСОБА_3 - «Сторона-2», які 22 серпня 2015 року уклали договір про фінансування будівництва житла за програмою «50/50» № 249/П-13 в частині зазначення в договорі «Стороною-2» ОСОБА_2 , яка діє від свого імені та  від імені неповнолітнього сина ОСОБА_3 ;
визнати ОСОБА_1 «Інвестором» та покупцем 2/5 частини квартири під АДРЕСА_2 , загальною площею 93,7 кв.м., у тому числі житловою площею 46,6 кв.м., за договором                          № 249/п-13 про фінансування будівництва житла за програмою «50/50», укладеним 22 серпня 2005 року між Головним управлінням житлового забезпечення виконавчого органу  Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) та ОСОБА_5 , ОСОБА_1 ,                        ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , яка діє від свого імені та від імені  неповнолітнього сина ОСОБА_3 ;
визнати ОСОБА_1 «Стороною-2» та покупцем 2/5 частини вищевказаної квартири за додатковим договором до договору про фінансування будівництва житла за програмою «50/50» № 249/П-13 від 22 серпня 2005 року, укладеним 02 лютого 2007 року між  Головним управлінням житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради  (Київської міської державної адміністрації) - «Сторона-1» та ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ка діє від свого імені та від імені неповнолітнього сина ОСОБА_3 - «Сторона-2», які 22 серпня 2005 року уклали договір про фінансування  будівництва житла за програмою 50/50 № 249/П-13;
визнати недійсним наказ Головного управління житлового забезпечення виконавчого органу  Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 22 лютого 2007 року № 368-С/КІ про оформлення права власності та видачу свідоцтва про право власності, в частині оформлення права власності та видачу свідоцтва про право власності на 1/5 частину вищезазначеної квартири ОСОБА_2 ;
визнати недійсним наказ Головного управління житлового забезпечення виконавчого органу  Київської\ міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 28 лютого 2007 року № 368-С/КІ про оформлення права власності та видачу свідоцтва про право власності, в частині оформлення права власності та видачу свідоцтва про право власності на 1/5 частину вищезазначеної квартири ОСОБА_3 ;
визнати недійсним свідоцтво про право власності від 06 березня 2007 року, видане Головним управлінням житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) на підставі наказу Головного управління житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації № 368-С/КІ від 28 лютого 2007 року, зареєстроване Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна 12 березня                    2007 року до реєстрової книги № 500-177 за реєстровим №  45098, про належність ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 квартири під АДРЕСА_2 , загальною площею 93,7 кв.м., у тому числі житловою площею 46,6 кв.м. на праві приватної власності в рівних частинах, в частині посвідчення права приватної власності                    ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на 1/5 частину квартири під АДРЕСА_2 , загальною площею 93,7 кв.м., у тому числі житловою площею 46,6 кв.м.;
визнати недійсним свідоцтво про право власності від 06 березня 2007 року, видане Головним управлінням житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) на підставі наказу Головного управління житлового  забезпечення Київської міської державної адміністрації № 368-С/КІ від 28 лютого 2007 року, зареєстроване Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна 12 березня                   2007 року до реєстрової книги № 500-177 за реєстровим № 45098, про належність ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 93,7 кв.м., у тому числі житловою площею 46,6 кв.м. на праві приватної власності в рівних частинах, в частині посвідчення приватної власності на вказану квартиру;
визнати за ОСОБА_1 право приватної власності на 7/15 частин квартири під АДРЕСА_2 , загальною площею 93,7 кв.м., у тому числі житловою площею 46,6 кв.м.
скасувати державну реєстрацію права приватної власності                                       ОСОБА_2 на 1/5 частину квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 93,7 кв.м., у тому числі житловою площею 46,6 кв.м.;
скасувати державну реєстрацію права приватної власності                       ОСОБА_3 на 1/5 частину квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 93,7 кв.м., у тому числі житловою площею 46,6 кв.м.
 
Свої вимоги позивач мотивувала тим, що кошти за фінансування будівництва фактично внесені нею особисто, а відповідачі жодним чином не брали участі у фінансуванні, і відповідно не мають правових підстав на власність у квартирі. Також просила поновити строк звернення до суду, указуючи на те, що вона є пенсіонером з 1995 року, а з 2009 року перенесла тяжку хворобу, має незадовільний матеріальний стан, а тому була позбавлена можливості звернутися до суду у передбачений законом строк.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 05 грудня 2016 року у задоволенні позову відмовлено.
 
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивач 02 вересня                 2005 року внесла грошові кошти за спірним договором № 249/П-13 про фінансування будівництва житла за програмою «50\50» укладеним                            22 серпня 2005 року від свого імені , а також від імені відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третіх осіб ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , після чого 06 березня 2007 року було видано свідоцтво про право власності на спірну квартиру. Суд вважав встановленою обставину, що ОСОБА_1 могла довідатися про порушення свого права ще 02 вересня 2009 року, пропустила трирічний строк звернення до суду, а тому відмовив в задоволенні позову в повному обсязі через пропуск позивачем строку позовної давності.
 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Апеляційного суду м. Києва від 22 травня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Дарницького районного суду м. Києва  від 05 грудня 2016 року змінено в частині обґрунтування правових підстав відмови в задоволенні позову. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Апеляційний суд змінюючи рішення суду першої інстанції в частинці його правового обґрунтування, виходив із того, що вимоги позивача є необґрунтованими та не доведеними.
 
Узагальнені доводи вимог касаційної скарги
 
До Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 05 грудня 2016 року та постанову Апеляційного суду м. Києва від 22 травня 2018 року, у якій заявник посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати зазначені судові рішення та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що судами попередніх інстанцій не визначено коло осіб, які мають брати участь у справі в якості відповідачів. Судами не надано оцінки обставинам справи, доказами по якій підтверджено те, що кошти за фінансування будівництва фактично внесені нею особисто, а відповідачі жодним чином не брали участі у фінансуванні, і відповідно не мають правових підстав на власність у квартирі.
 
Відзив на касаційну скаргу не надходив.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
 
Ухвалою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від                    26 жовтня 2018 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі і витребувано цивільну справу № 753/2757/14 з Дарницького районного суду м. Києва.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судом
 
Суд установив, що 22 серпня 2005 року між Головним управлінням житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) та ОСОБА_5 ,                   ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , яка діє від свого імені та імені неповнолітнього сина ОСОБА_3 було укладено договір про фінансування будівництва житла за програмою «50/50» № 249/П-13, а саме трикімнатної квартири АДРЕСА_3 .
 
02 лютого 2007 року між Головним управлінням житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) та ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 ОСОБА_2 , яка діє від свого імені та від імені неповнолітнього сина ОСОБА_3 було укладено додатковий договір до договору про фінансування будівництва житла за програмою «50/50» № 249/п-13.
 
Відповідно до квитанції № 19 від 02 вересня 2005 року ОСОБА_1 були внесені грошові кошти в сумі 134 014, 69 грн в якості фінансування будівництва  відповідно до договору  № 249/п-13.
 
Відповідно до квитанції ОСОБА_1 та третьою особою                          ОСОБА_4 були додатково внесені грошові кошти, пов`язані із фінансуванням будівництва відповідно до договору № 249/П-13.
 
Відповідно до довідки про рух коштів від 26 травня 2011 року, виданої                   ПАТ «УПБ», позивачем були отримані грошові кошти в розмірі 147 878 грн, які були внесені ОСОБА_1 на депозитний вклад згідно з договором банківського вкладу від 13 квітня 2005 року.
 
Відповідно до свідоцтва про право власності від 06 березня 2007 року, право власності на квартиру АДРЕСА_2 загальною площею 93,7 кв.м., жилою площею 46,6 кв.м. належать на праві приватної власності ОСОБА_5 , ОСОБА_1 ,                 ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 в рівних частинах.
 
Відповідно до витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно відповідачам ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на праві власності належить по 1/5 частці квартири АДРЕСА_2 .
2.Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
 
Касаційна скарга не підлягає задоволенню.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня                       2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».
 
Частиною другою розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
 
За таких обставин розгляд касаційної скарги ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 05 грудня 2016 року та постанову Апеляційного суду м. Києва від 22 травня 2018 року здійснюється Верховним Судом в порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що діяла до 08 лютого                  2020 року.
 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. 
 
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Згідно з частиною першою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. 
 
У пункті 2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року № 9 визначено, що судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК України.
 
Згідно пункту 8 постанови підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, на момент вчинення правочину.
 
Відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент  вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). 
 
Згідно статті 203 ЦК України, загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного  законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятись у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
 
Тобто, положеннями ЦК України визначено чіткий перелік підстав для визнання правочину недійсним.
 
Позивач не довела, що укладений в 2005 році договір та додатковий договір до нього не відповідали вимогам закону, не довела позивач також і порушення закону при видачі свідоцтва на право власності на спірну квартиру.
 
Ураховуючи наведене, правильними є висновки апеляційного суду про те, що вимоги позивача про визнання її «Інвестором» та покупцем 2/5 частин квартири під АДРЕСА_2 за договором № 249/П-13 про фінансування будівництва житла за програмою «50/50», укладеного 22 серпня 2005 року та додатковим договором до договору про фінансування житла за програмою «50/50» № 249/П-13 від               22 серпня 2005 року, укладеного 02 лютого 2007 року та визнання за ОСОБА_7 права приватної власності на 7/15 частини квартири під АДРЕСА_2 , загальною площею 93,7 кв.м., у тому числі житловою площею 46,6 кв.м. є безпідставними та не підлягають до задоволення.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги на судові рішення судів попередніх інстанцій
 
Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржувані судові рішення ухвалено без додержання норм матеріального і процесуального права, не спростовують правильних висновків судів попередніх інстанцій по суті спору та зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями 400 ЦПК України не відноситься до повноважень суду касаційної інстанції.
 
Частиною першою статті 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визначає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін.
 
Оскільки оскаржувані судові рішення залишено без змін, а скаргу без задоволення, то судовий збір за подання касаційної скарги покладається на особу, яка подала касаційну скаргу.
 
Керуючись статтями 17, 400, 401, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ: 
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 05 грудня 2016 року в частині, що не змінена апеляційним, та постанову Апеляційного суду                       м. Києва від 22 травня 2018 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                              М. Є. Червинська

                                                                                                           С. Ю. Бурлаков

                                                                                                           В. М. Коротун