ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2020 року
м. Харків

справа № 643/1489/18
провадження № 22-ц/790/52/20

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого - судді Бровченка І.О., 
суддів: Бурлака І.В., Маміної О.В., 

учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 , 
відповідач – ОСОБА_2 , 
відповідач – ОСОБА_3 , 

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 11 червня 2019 року в складі судді Мельникової І.Д.,
встановив:
У лютому 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути на свою користь з відповідачів в рівних частках суму боргу у розмірі 6800 доларів США, що еквівалентно 184413 грн та судові витрати.

Позовна заява мотивована тим, що відповідно до розписки від 18 березня 2017 року ОСОБА_4 з квітня 2016 року по березень 2017 року отримала від позивача грошові кошти у загальній сумі 6800 доларів США, що еквівалентно 184413 грн. Строк повернення грошових коштів за розпискою не встановлено. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла. Після її смерті відкрилась спадщина за законом, яку в липні 2017 року прийняли відповідачі по справі. Відповідачі отримують у спадок, після смерті ОСОБА_4 , однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 35,4 кв.м.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 11 червня 2019 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 відмовлено.

Не погоджуючись з зазначеним судовим рішенням ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу, в якій з посилання на неповне з`ясування обставин справи, порушення судом норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права, просив позов задовольнити в повному обсязі. Зазначає, що Цивільний кодекс відносить до істотних умов договору позики лише умови щодо предмету договору, в даному випадку - кількість грошових коштів. Строк виконання договору позики до істотних умов договору не відноситься. Позивач вчасно подав до нотаріальної контори заяву.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 03 вересня 2019 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 11 червня 2019 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 13 вересня 2019 року закінчено підготовку апеляційного розгляду справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості.

Призначено цивільну справу до розгляду судом апеляційної інстанції в приміщенні Харківського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами справи.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 04 листопада 2019 року клопотання представника ОСОБА_2 - ОСОБА_5 задоволено.

Вирішено перейти до розгляду апеляційної скарги ОСОБА_1 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 11 червня 2019 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) учасників справи.

Призначено цивільну справу до розгляду судом апеляційної інстанції в судовому засіданні в приміщенні Харківського апеляційного суду на 10 год.40 хв. 26 листопада 2019 року.

Відзиву на апеляційну скаргу учасниками справи не подано.

Згідно з частиною 1 статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції, оцінивши належним чином зібрані у справі докази дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , оскільки при укладенні договору позики не додержано всіх істотних умов договору позики, позивачем не надано суду доказів про прийняття спадщини відповідачами після смерті ОСОБА_4 .

Такі висновки суду першої інстанції не відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 з квітня 2016 року по березень 2017 року отримала від позивача грошові кошти у загальній сумі 6800 доларів США на лікування, про що 18 березня 2017 року написала власноруч розписку.

Згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 від 11.05.2017 року ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

На день смерті ОСОБА_4 на праві приватної власності належала однокімнатна квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 35,4 кв.м, що підтверджується Інформаційною довідкою з реєстру прав власності на нерухоме майно.
Згідно листа Одинадцятої Харківської державної нотаріальної контори №7306/0214 від 28 листопада 2017 року свідоцтва про право на спадщину після померлої ОСОБА_4 не видавались.

Зобов`язання виникають на підставах, встановлених ст. 11 цього Кодексу, зокрема договорів та інших правочинів (ч. 2 ст. 509 ЦК України).

Відповідно до статті 1046 Цивільного кодексу України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до частини 2 статті 1047 Цивільного кодексу України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно частини 1 статті 1049 Цивільного кодексу України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до частини 1 та 2 статті 509 Цивільного кодексу України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до положень ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов`язання не допускається, а зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із статтею 527 Цивільного кодексу України, боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Кожна із сторін у зобов`язанні має право вимагати доказів того, що обов`язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред`явлення такої вимоги.

Відповідно із статтею 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Приписами цивільного законодавства передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 Цивільного кодексу України).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 Цивільного кодексу України).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або неналежне виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання, а договір відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України є обов`язковим для виконання сторонами.

У відповідності із правовою позицією Верховного Суду України по справі №6-63цс13 (постанова від 18 вересня 2013 року), письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Тобто, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. Отже, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Водночас за змістом частин 1, 2 статті 207 і частини другої статті 1047 ЦК України дотримання письмової форми договору позики має місце у тому разі, якщо на підтвердження укладення договору представлена розписка або інший письмовий документ, підписаний позичальником, з якого вбачається як сам факт отримання позичальником певної грошової суми в борг (тобто із зобов`язанням її повернення), так і дати її отримання.

Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав і обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). 

До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за виключенням тих прав і обов`язків, що зазначені у статті 1219 ЦК України (статті 1218, 1231 ЦК України).

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України).

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 608 ЦК України, зобов`язання припиняється смертю боржника, якщо воно є нерозривно пов`язаним з його особою і у зв`язку з цим не може бути виконане іншою особою.

Відповідно до ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Отже, зобов`язання по поверненню кредиту включаються до складу спадщини боржника.

Статтею 1281 ЦК України встановлено, що спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги, та/або якщо вони спадкують майно, обтяжене правами третіх осіб.

Кредиторові спадкодавця належить пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, не пізніше шести місяців з дня одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину на все або частину спадкового майна незалежно від настання строку вимоги.

Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про прийняття спадщини або про одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, протягом шести місяців з дня, коли він дізнався про прийняття спадщини або про одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину.

Кредитор спадкодавця, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги.

Згідно зі статтею 1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора вони зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями і кредитором не встановлено інше. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передано спадкоємцям у натурі.

У відповідності до пункту 2.1 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 №296/5, спадкова справа заводиться нотаріусом за місцем відкриття спадщини на підставі, в тому числі, претензії кредиторів.

Як свідчать матеріали справи, ОСОБА_4 з квітня 2016 року по березень 2017 року отримала від позивача грошові кошти у загальній сумі 6800 доларів США на лікування, про що 18 березня 2017 року написала власноруч розписку.

Оригінал розписки від 18 березня 2017 року оглянуто колегією суддів в судовому засіданні та долучено до матеріалів справи. 

Таким чином між позивачем та ОСОБА_4 був укладений договір позики, факт укладання якого посвідчується розпискою від 18 березня 2017 року про передачу грошових коштів, написаною власноруч ОСОБА_4 

Взятих на себе за договором позики зобов`язань не виконала.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла. 

Після смерті ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 відкрилась спадщина - однокімнатна квартира АДРЕСА_1 площею 35,4 кв.м.

Спадщину за законом в липні 2017 року після смерті ОСОБА_4 прийняли відповідачі, подавши до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини - однокімнатна квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 35,4 кв.м.

Позивач ОСОБА_1 пред`явив свої вимоги до спадкоємців, протягом строку, передбаченого ст. 1281 ЦК України, а саме, шести місяців шляхом подання заяви до Одинадцятої Харківської державної нотаріальної контори у спадковій справі № 737/2017, відкритій після смерті ОСОБА_4 .

Крім того, суд зауважує, що отримання свідоцтва про право на спадщину, відповідно до статті 1296 Цивільного кодексу України, є правом, а не обов`язком. При цьому відсутність у спадкоємців свідоцтва про право на спадщину не може бути підставою для відмови в задоволенні вимог кредитора, оскільки відповідальність спадкоємців за боргами спадкодавця настає лише за умови додержання кредитором вимог статей 1281, 1282 Цивільного кодексу України, які були дотримані кредитором (позивачем).

Враховуючи викладене, до спадкоємців переходять усі права та обов`язки спадкодавця, ОСОБА_4 за життя взятих на себе за договором позики зобов`язань належним чином не виконала, правовими наслідками чого згідно вимог чинного законодавства є стягнення зі спадкоємців ОСОБА_2 , ОСОБА_3 в межах вартості отриманого у спадщину майна суми боргу за договором позики від 18 березня 2017 року в розмірі 6 800 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на 29 січня 2020 року становить 168098, 72 грн (6800 доларів*24,7204 грн), тобто по 84049, 36 грн з кожного.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Статтею 16 ЦК України визначено способи захисту цивільних прав та інтересів. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності, згідно якого, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими та електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно вимог статті 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Стаття 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною 3 статті 12 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ч. ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документ, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод.

Рішенням Європейського суду з прав людини від 19 квітня 1993 року у справі «Краска проти Швейцарії» встановлено: «Ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважать важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути «почуті», тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами».

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права (частина 1 статті 376 ЦПК України).
За таких обставин суд апеляційної інстанції доходить висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а рішення суду першої інстанції - скасуванню з прийняттям нової постанови про задоволення позовних вимог.
Необхідно стягнути з ОСОБА_2 , як спадкоємця після смерті ОСОБА_4 , на користь ОСОБА_1 в межах вартості отриманого у спадщину майна суму боргу за договором позики від 18 березня 2017 року в розмірі 84049 грн 36 коп, стягнути з ОСОБА_3 , як спадкоємця після смерті ОСОБА_4 , на користь ОСОБА_1 в межах вартості отриманого у спадщину майна суму боргу за договором позики від 18 березня 2017 року в розмірі 84049 грн 36 коп.
Розподіл судових витрат здійснюється на підставіст. 141 ЦПК України.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково у зв`язку з зміною розміру еквівалента долара США, а рішення суду першої інстанції - скасуванню з прийняттям нової постанови про задоволення позовних вимог частково, але в межах еквіваленту 6800 доларів США станом на 29.01.20202, з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у рівних частках на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1844,13 грн у зв`язку з розглядом справи судом першої інстанції; з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у рівних частках на користь ОСОБА_1 підлягає стяганню судовий збір в розмірі 2766,20 грн (1844,13 грн *150%) у зв`язку із переглядом справи судом апеляційної інстанції.
Таким чином, з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у рівних частках на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір у розмірі 4610,33 грн 20 коп (1844,13 грн+2766,20 грн) у зв`язку з розглядом справи судом першої інстанції та переглядом справи судом апеляційної інстанції.
Керуючись статтями 367, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, суд 
постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Московського районного суду м. Харкова від 11 червня 2019 року скасувати. 
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_2 , як спадкоємця після смерті ОСОБА_4 , на користь ОСОБА_1 в межах вартості отриманого у спадщину майна суму боргу за договором позики від 18 березня 2017 року в розмірі 84049 грн 36 коп. 
Стягнути з ОСОБА_3 , як спадкоємця після смерті ОСОБА_4 , на користь ОСОБА_1 в межах вартості отриманого у спадщину майна суму боргу за договором позики від 18 березня 2017 року в розмірі 84049 грн 36 коп. 
Стягнути з ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) та ОСОБА_3 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 ) у рівних частках на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 ) судовий збір у розмірі 4610 грн 33 коп у зв`язку з розглядом справи судом першої інстанції та переглядом справи судом апеляційної інстанції.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Повний текст судового рішення складено 04 лютого 2020 року.
Головуючий –                                                                 І.О. Бровченко 
Судді :                                                                         І.В. Бурлака 

                                                                               О.В. Маміна