ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 

       13 лютого 2020 року                м. Чернівці                Справа № 720/2075/19

       Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
       головуючого Лисака І.Н.,
       суддів: Височанської Н.К., Перепелюк І.Б.,
секретар: Тодоряк Г.Д.,
позивач: ОСОБА_1 , 
відповідач: ОСОБА_2 ,
третя особа: Орган опіки та піклування Кіцманської РДА Чернівецької області,
при розгляді справи за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Новоселицького районного суду Чернівецької області від 11 грудня 2019 року, ухваленого під головуванням судді Вівчар Г.А., дата складання повного тексту рішення невідома, -
В С Т А Н О В И В:
У вересні 2019 року ОСОБА_1 в інтересах дитини звернулася в суд із позовом до ОСОБА_2 та просила суд позбавити відповідача батьківських прав відносно малолітнього сина ОСОБА_3 .
В обґрунтування позовних вимог зазначала, що 15.02.2010 року між нею та ОСОБА_2 було зареєстровано шлюб, який розірвано згідно рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 16.10.2014 року. Від шлюбу у сторін ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_3 .
Згідно рішення Кіцманського районного суду від 28.02.2012 року з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто аліменти на утримання ОСОБА_3 у розмірі ј частини його заробітку, однак відповідач ухиляється від зобов`язання щодо сплати аліментів, у зв`язку чим виникла заборгованість у розмірі 33 413,70 грн.
Вказує, що подружні відносини між сторонами припинилися в грудні 2011 року і з того часу відповідач злісно та свідомо ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню своєї дитини, не піклується про фізичний і духовний розвиток, не відвідує навчальний заклад, не виявляє турботи до сина, не цікавиться станом його розвитку, здоров`ям, не займається й культурним розвитком, 
Провадження №22-ц/822/178/2020                                       Категорія 52
не виявляє інтересу до внутрішнього світу та не спілкується з дитиною, а тому позивач просила суд позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно малолітнього ОСОБА_3 .
Рішенням Новоселицького районного суду Чернівецької області від 11 грудня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.
Попереджено ОСОБА_2 про необхідність змінити ставлення до виховання дитини і покладено на орган опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.
Вирішено питання відносно розподілу судових витрат.
Не погодившись з рішенням суду від позивача ОСОБА_1 надійшла апеляційна скарга, в якій вона просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги. Зокрема, вважає рішення суду незаконним та необґрунтованим, винесеним із порушенням норм матеріального права, неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків суду обставинам справи, порушенням норм процесуального права.
Посилається на обставини, які викладені в позовній заяві, та зазначає, що нею до матеріалів справи додано всі необхідні докази, які підтверджують, що батько ухиляється від виконання свої обов`язків щодо дитини.
Вказує, що батько має реальну можливість виконувати свій батьківський обов`язок, однак ні усно, ні письмово не спілкується з дитиною, не надає матеріальної допомоги та майже на протязі семи років не бачив дитину.
Відзив на апеляційну скаргу не подавався.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, осіб, які беруть участь у справі, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи в межах її обґрунтувань та заявлених в суді першої інстанції вимог, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції керуючись ст.367 ЦПК України переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
На підставі ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.
В силу ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Оскаржуване рішення суду зазначеним вимогам закону відповідає.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції своє рішення мотивував тим, що сам факт існування боргу по аліментам не можна вважати як єдину та беззаперечну підставу для позбавлення батьківських прав, оскільки борг сформувався у зв`язку з невиконанням своїх обов`язків відповідачем, бездіяльністю позивача та органів ДВС після від`їзду ОСОБА_3 за кордон на роботу, про що було відомо позивачці і саме на дану обставину вона посилається у позові та у своїх поясненнях у судовому засіданні.
Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду, виходячи з наступного.
Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що сторони з 15.02.2010 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який між ними розірвано на підставі рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 16.10.2014 року (а.с.13).
Від шлюбу у сторін ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 (а.с.12). 
Рішенням Кіцманського районного суду від 28.02.2012 року з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , крім іншого, стягнуто аліменти на утримання ОСОБА_3 у розмірі ј частини його заробітку (а.с.21).
Згідно характеристики ОСОБА_3 є учнем 3-Б класу Кіцманського ЗЗСО І-ІІІ ступенів, мати належним чином займається вихованням дитини, батько за ввесь період навчання дитини з 09.2016 по 05.2019 року у закладі не з`являвся (а.с.17). 
З листа КП «Кіцманський некомерційний центр первинної медико-санітарної допомоги» №569 від 30.05.2019 року вбачається, що ОСОБА_2 на медичний огляд сина не приводив та не цікавився станом його здоров`я (а.с.18).
Згідно довідок Поліклінічного відділення Кіцманської ЦРЛ №4/2994 та 146 від 10.05.2019 року ОСОБА_1 на обліку в психіатричному та в наркологічному кабінетах не перебуває (а.с.22-23). 
З акту обстеження матеріально-побутових умов сім`ї вбачається, що ОСОБА_3 проживає з матір`ю та перебуває на її утриманні (а.с.25).
Згідно розрахунку заборгованості зі сплати аліментів від 06.06.2019 року №7349, наданого Новоселицьким РВДВС, станом на 05.06.2019 року у ОСОБА_2 борг по сплаті аліментів становить 33 413,70 грн (а.с.19-20).
Крім того, з довідок Мамалигівської сільської ради №406 від 14.05.2019 року  та №641 від 24.09.2019 року вбачається, що ОСОБА_2  зареєстрований по  АДРЕСА_1 , але не проживає, оскільки знаходиться за межами села (а.с.16, 30).
21.08.2019 року органом опіки та піклування Кіцманскьої РДА було надано висновок №1.01-20/7-318 про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно малолітнього сина та посилаючись на наявні в матеріалах цивільної справи довідки зазначено, що батько не приймає участі у вихованні дитини і не надає ніякої матеріальної допомоги, що є підставою для позбавлення батьківських прав (а.с.14).
Надаючи оцінку зазначеним обставинам та погоджуючись із законністю висновків суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного. 
Висновок є доказом, який оцінюється в сукупності з іншими обставинами справи, носить рекомендаційних характер та в силу ч.6 ст.19 СК України дає суду право не погодитися з ним, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.
За змістом пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.
Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини).
Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя.
Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР.
За змістом статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого ч.5 ст.157 цього Кодексу.
Згідно з частинами першою-четвертою ст.150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.
Відповідно до ч.1 ст.155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.
Підстави позбавлення батьківських прав визначені ст.164 СК України. Зокрема, в силу п.2 ч.1 наведеної статті мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню дитини.
У пункті 16 постанови Пленуму ВСУ №3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» судам роз`яснено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Статтею 165 СК України визначено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків.
Європейський суд з прав людини у своєму рішенні у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграфи 57, 58).
У справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) від 16 липня 2015 року Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.
Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.
Аналогічна правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду від 31 жовтня 2019 року (справа №522/541/18) та 16 жовтня 2019 року (справа №199/2143/17).
З доводів апеляційної скарги не вбачається свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останнього батьківських прав. Також, рішенням суду встановлено, що відповідач перебуває на роботі за кодоном, про що було відомо ОСОБА_1 , а тому посилання на заборгованість по сплаті аліментів саме по собі не є підставою для позбавлення батьківських прав, оскільки може впливати на обмеження інших прав платника, встановлених законом. Оскільки позивач як мати на належному рівні перейняла на себе обов`язок по утриманню й вихованню дитини, негативних наслідків щодо матеріального забезпечення не наводиться, суд першої інстанції вірно прийшов до висновку щодо відсутності підстав для позбавлення батьківських прав та попередив відповідача (батька дитини) щодо необхідності зміни його ставлення до дитини.
Позивачем також не надано належних та допустимих доказів, які б підтверджували, що відповідач умисно та злісно ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, і позбавлення його батьківських прав відповідатиме інтересам дитини.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при вирішенні справи сприяв всебічному і повному з`ясуванню обставин справи, встановив фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, а доводи апеляційної скарги їх не спростовують, зводяться до переоцінки доказів, яким судом першої інстанції дана належна правова оцінка.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення.
В силу п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі наведеного та керуючись ст.ст.367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Новоселицького районного суду Чернівецької області від 11 грудня 2019 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Головуючий - підпис /І.Н. Лисак/
Судді - підписи /Н.К. Височанська, І.Б. Перепелюк/