ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/818/20 Справа № 181/683/19 	  	Суддя у 1-й інстанції - Юр`єв О. Ю. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2020 року                                                                м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Городничої В.С.
суддів - Варенко О.П., Лаченкової О.В.
при секретарі — Порубай М.Л.

розглянувши в порядку спрощеного провадження, без повідомлення учасників справи, в письмовому провадженні у м. Дніпрі апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку "ПриватБанк" на рішення Межівського районного суду Дніпропетровської області від 22 липня 2019 року у справі за позовом Акціонерного товариства комерційного банку "ПриватБанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-
ВСТАНОВИВ:

У червні 2019 року АТ КБ “ПриватБанк”звернувся до суду першої інстанції з вищевказаним позовом, обґрунтовуючи його тим, що 19 листопада 2013 року з
ОСОБА_1 було укладено договір б/н, за яким остання отримала кредит у розмірі
3970,00 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 27,60% на рік суми залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. З умовами та правилами надання банківських послуг відповідач ознайомлена. Позивач зобов`язання за договором виконав у повному обсязі, надавши ОСОБА_1 кредит у розмірі, встановленому договором. Всупереч договірним зобов`язанням, відповідач неналежно виконував умови договору. Станом на 14 травня 2019 року ОСОБА_1 має перед позивачем заборгованість за кредитним договором в розмірі 39087,68 гривень, з яких: 3350,91 гривень - заборгованість за кредитом, 31900,93 гривень - заборгованість по процентам за користування кредитом, 1498,33 гривень – заборгованість за пенею та комісією, 500,00 гривень – штраф фіксована частина та 1837,51 гривень – процентна складова.
У зв`язку з чим, АТ КБ “ПриватБанк”просив суд стягнути з ОСОБА_1 на користь банку заборгованість за кредитним договором № б/н від 19 листопада 2013 року в розмірі 39087,68 грн., а також судові витрати.
Рішенням Межівського районного суду Дніпропетровської області від 22 липня 2019 рокупозовні вимоги АТ КБ “ПриватБанк”задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором в сумі 3350,91 грн. та понесені судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 1921 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено. 
З таким рішенням суду позивач не погодився в частині відмови у стягненні відсотків по кредиту та подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуване рішення у вказаній частині та постановити в цій частині нове рішення, задовольнивши позовні вимоги АТ КБ “ПриватБанк” в цій частині в повному обсязі.
В своїй апеляційній скарзі позивач посилається на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, а також на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи.
ОСОБА_1 своїм правом, передбаченим положеннями ст. 360 ЦПК України щодо подання відзиву на апеляційну скаргу АТ КБ “ПриватБанк”, не скористалася.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду в оскаржуваній частині – залишити без змін, з наступних підстав.
Судом встановлено, що на підтвердження домовленості між сторонами позивач надав підписану відповідачем анкету-заяву від 19 листопада 2013 року про приєднання до умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку, в якій ОСОБА_1 погоджується з тим, що пам`ятка клієнта, Умови та правила надання банківських послуг, а також тарифи складають між банком та клієнтом договір про надання банківських послуг. 
За розрахунком заборгованості за договором б/н від 19 листопада 2013 року, укладеного між АТ КБ «Приват Банк» та клієнтом ОСОБА_1 вбачається, що остання, станом на 14 травня 2019 року, має перед позивачем заборгованість у розмірі 39087,68 гривень, з яких: 3350,91 гривень - заборгованість за кредитом, 31900,93 гривень - заборгованість по процентам за користування кредитом, 1498,33 гривень – заборгованість за пенею та комісією, 500,00 гривень – штраф фіксована частина та 1837,51 гривень – процентна складова. 
Суд дійшов висновку щодо недоведеності позовних вимог про стягнення із ОСОБА_1 нарахованих процентів за кредитом, оскільки позивачем на виконання свого обов`язку за ч.1 ст.12, ст.81 ЦПК України про те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, не доведено, що застосовані банком методики, формули та розрахунки суми заборгованості за підвищеними відсотками передбачені умовами договору, а також позивачем, на якого покладено тягар доказування щодо правомірності нарахованих процентів за користування кредитом, не спростовано твердження відповідача про те, що банк під час обрахування суми заборгованості за відсотками порушив умови договору, та вимагав до сплати необґрунтовану та безпідставно завищену суму заборгованості за процентами на прострочену заборгованість за кредитом, нараховуючи підвищені відсотки.
Судом встановлено, що в анкеті-заяві на отримання кредиту взагалі відсутні позначки щодо виду послуг, які бажав оформити клієнт, а також відсутня позначка у графі про ознайомлення з Умовами та правилами надання банківських послуг у АТ КБ «Приватбанк». Крім того, матеріали справи не містять доказів того, що саме з тими Умовами та правилами надання банківських послуг, які маються в матеріалах даної справи, була ознайомлена відповідач, тому ці Умови не можуть бути визнані такими, що приймалися сторонами при отриманні кредиту відповідачем.
Враховуючи вищезазначене, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги АТ КБ «Приватбанк» про стягнення заборгованості підлягають частковому задоволенню, а саме підлягає стягненню суми заборгованості за кредитом у розмірі 3350,91 гривень, а в іншій частині позовні вимоги є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.
Колегія суддів переглядає рішення суду першої інстанції лише в частині відмови у стягненні відсотків по кредиту, оскільки в іншій частині рішення суду апелянтом не оскаржується.
У відповідності до ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а при відсутності таких умов і вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Відповідно до ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.
Оскільки кредитний договір є двостороннім договором, то права й обов`язки виникають у кожного контрагента.
Так, ст.12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.
При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Позивач, як сторона по справі, зобов`язаний довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, відповідно до ст.81 ЦПК України.
Як вбачається з матеріалів справи, а саме: з анкети-заяви, заповненої ОСОБА_1 19 листопада 2013 року, у вказаній заяві відсутні будь-які дані стосовно визначення розміру процентів.
За таких обставин, підстав для задоволення вимог про стягнення з відповідача на користь позивача процентів колегія суддів не вбачає.
Крім того, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що безпідставними є доводи АТ КБ “ПриватБанк” про те, що вказаний договір був оформлений відповідною анкетою-заявою відповідача 19 листопада 2013 року, яка містить підпис відповідача про ознайомлення його з "Умовами та правилами надання банківських послуг", "Правилами користування платіжною карткою" і "Тарифами Банку". Колегія суддів не може прийняти до уваги витяг з Умов та правил надання банківських послуг та Тарифів банку як належний, допустимий та достатній доказ, оскільки матеріали справи не містять доказів, які підтверджують факт ознайомлення позичальника з усіма істотними умовами договору. Тобто, відсутність підпису відповідача на Умовах та правилах надання банківських послуг фактично надає можливість банку надавати умови в будь-якій редакції та стверджувати, що зазначені умови погоджені з відповідачем.
Таким чином, враховуючи той факт, що позивачем не долучено до позовної заяви Умов та правил про надання банківських послуг, які б містили підпис позичальника, колегія суддів вважає обгрунтованим висновок суду першої інстанції, що АТ КБ “ПриватБанк” не доведено, що під час підписання заяви-анкети позичальника відповідач був ознайомлений саме з тими Умовами та правилами надання банківських послуг, які надані позивачем до позову. 
Аналогічний правовий висновок міститься у постанові постанові Верховного Суду від 21 лютого 2018 року у справі № 203/5497/13-ц (провадження №61-1391св18), постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19).
Тож, враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст судового рішення в оскаржуваній частині не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України, як підстави для скасування рішень.
Приведені в апеляційній скарзі доводи апелянтом не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтом норм процесуального закону.
Відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів чинним законодавством не передбачена.
Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).
       Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення в оскаржуваній частині з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Тому, вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення в оскаржуваній частині, яке відповідає вимогам закону. 
Таким чином, доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, а рішення суду в оскаржуваній частині відповідає вимогам закону та матеріалам справи.
Тож, керуючись положеннями ст. ст. 259, 367, 369, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, –
ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційного банку “ПриватБанк” – залишити без задоволення.
Рішення Межівського районного суду Дніпропетровської області від 22 липня 2019року в оскаржуваній частині – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. 

Головуючий:                                                                 В.С. Городнича

Судді:                                                                         О.П. Варенко 

                                                                        О.В. Лаченкова