ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
04 березня 2020 року           справа №200/13822/19-а 

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії: судді - доповідача Геращенка І.В., суддів Арабей Т.Г., Міронової Г.М., розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Управління праці та соціального захисту населення Бахмутської міської ради Донецької області на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 26 грудня 2019 року (головуючий суддя І інстанції                                –  Молочна І.С., повний текст складений 26 грудня 2019 року у м. Слов`янськ Донецької області) у справі № 200/13822/19-а за позовом ОСОБА_1 до Управління праці та соціального захисту населення Бахмутської міської ради Донецької області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, 
ВСТАНОВИВ:
29 листопада 2019 року ОСОБА_1 (далі – позивач, заявник) звернулась до Донецького окружного адміністративного суду з  позовом до Управління праці та соціального захисту населення Бахмутської міської ради Донецької області (далі – відповідач, управління) про визнання незаконним та скасування рішення про відмову в призначенні виплати допомоги при народженні дитини; визнання протиправною відмови у нарахуванні та виплаті допомоги при народженні дитини; зобов`язання призначити та здійснити виплату допомоги при народженні дитини (а.с. 4-6).
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 26 грудня 2019 року позовні вимоги задоволено частково. Визнано незаконним та скасовано рішення Управління праці та соціального захисту населення Бахмутської міської ради Донецької області п/в 07 від 02 вересня 2019 року про відмову призначити ОСОБА_1 виплату допомоги при народженні дитини, на доньку ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Зобов`язано Управління праці та соціального захисту населення Бахмутської міської ради Донецької області призначити та здійснити виплату ОСОБА_1 допомоги при народженні дитини, на доньку ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Управління праці та соціального захисту населення Бахмутської міської ради Донецької області на користь Державного бюджету України судовий збір у розмірі 768,40 гривень. В іншій частині позовних вимог відмовлено (а.с. 32-35).
Не погодившись з судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.
В обґрунтування апеляційної скарги вказує на те, що Управлінням відповідно до Порядку призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам правомірно винесено рішення про відмову позивачу в призначенні допомоги при народженні дитини.
Сторони в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином. 
Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне вимоги, викладені в апеляційній скарзі, залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, з наступних підстав.
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено й не оспорюється апелянтом  наступне.
Позивач, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрована за місцем проживання АДРЕСА_1 (а.с. АДРЕСА_2 ).
Відповідач, Управління праці та соціального захисту населення Бахмутської міської ради Донецької області, яке діє на підставі Положення про Управління праці та соціального захисту населення та у спірних правовідносинах реалізує повноваження, надані йому Законом.
Як вбачається з матеріалів справи згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого 19 липня 2019 року, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 є батьками ОСОБА_2 , яка народилась ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 13).
Позивач є внутрішньо переміщеною особою за адресою: АДРЕСА_3 , відповідно до довідки про взяття на облік внутрішньо переміщених осіб від 01 серпня 2019 року № 1419-5000169410 (а.с. 16). 
Разом з тим, за тією ж адресою зареєстрована ОСОБА_2 , що підтверджено довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщених осіб від 01 серпня 2019 року № 1419-5000169428 (а.с. 15).
02 серпня 2019 року позивач звернулась до Управління праці та соціального захисту населення Бахмутської міської ради Донецької області із заявою про призначення допомоги при народженні дитини (а.с.26-27 ).
Рішенням Управління праці та соціального захисту населення Бахмутської міської ради Донецької області від 02 вересня 2019 року позивачу відмовлено в призначенні допомоги при народженні дитини відповідно до пункту 13 Порядку призначення і відновлення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам від 08 червня 2016 року               № 365 та на підставі протоколу Комісії з призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, затвердженої рішенням виконавчого комітету Бахмутської міської ради від 27 серпня 2019 року № 32, у зв`язку з тим, що заявник не мешкає за місцем фактичного проживання (не підтверджене місце проживання) (а.с. 29).
Спірним питанням у справі є правомірність відмови відповідача в призначенні допомоги при народженні дитини. 
Відповідно до частини 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.
В силу положень частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади, їх посадові особи (а тому і органи та посадові особи пенсійного фонду України, як органи виконавчої влади), зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Згідно за статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.
Гарантований державою рівень матеріальної підтримки сімей з дітьми шляхом надання державної грошової допомоги встановлює Закон України «Про державну допомогу сім`ям з дітьми» від 21 листопада 1992 року № 2811-XII (далі - Закон № 2811).
Статтею 1 Закону України «Про державну допомогу сім`ям з дітьми» (в редакції на момент подання позивачем до відповідача заяви про призначення допомоги при народженні дитини) передбачено, що громадяни України, в сім`ях яких виховуються та проживають неповнолітні діти, мають право на державну допомогу у випадках та на умовах, передбачених цим Законом та іншими законами України.
Статтею 10 цього Закону визначено, що допомога при  народженні дитини за цим Законом надається одному з батьків дитини (опікуну), який постійно проживає разом з дитиною. Одноразова допомога, призначена опікуну, вважається власністю дитини. 
Допомога батькам при народженні дитини призначається на підставі свідоцтва про народження дитини. Опікунам зазначена допомога призначається на підставі рішення про встановлення опіки. Допомога при народженні дитини призначається за умови, якщо звернення за її призначенням надійшло не пізніше дванадцяти місяців з дня народження дитини (стаття 11 Закону України «Про державну допомогу сім`ям з дітьми»).
Умови призначення і виплати державної допомоги та перелік документів, необхідних для її призначення, визначено цим Законом та Порядком призначення і виплати державної допомоги сім`ям з дітьми, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 27 грудня 2001 року № 1751 (далі - Порядок № 1751).
Призначення і виплата державної допомоги сім`ям з дітьми здійснюються управліннями праці та соціального захисту населення районних, районних у мм. Києві та Севастополі держадміністрацій, структурними підрозділами з питань соціального захисту населення виконавчих органів міських, районних у містах (у разі створення) рад (далі - органи соціального захисту населення).
Для призначення допомоги при народженні дитини органу соціального захисту населення за умови пред`явлення паспорта або іншого документа, що посвідчує особу, подається: 1) заява одного з батьків (опікуна), з яким постійно проживає дитина, що складається за формою, затвердженою Мінсоцполітики; 2) копія свідоцтва про народження дитини (з пред`явленням оригіналу) (пункт 11 Порядку).
Так, відповідно пункту 13 Порядку № 1751 допомога при народженні дитини, яка народилася після 8 квітня 2011 року, надається в сумі, кратній 30 розмірам прожиткового мінімуму, - на першу дитину; кратній 60 розмірам прожиткового мінімуму, - на другу дитину; кратній 120 розмірам прожиткового мінімуму, - на третю і кожну наступну дитину. Виплата допомоги здійснюється одноразово у десятикратному розмірі прожиткового мінімуму при народженні дитини, решта суми допомоги на першу дитину виплачується протягом 24 місяців, на другу дитину - 48 місяців, на третю і кожну наступну дитину - 72 місяців рівними частинами. 
При цьому така допомога надається у розмірах прожиткового мінімуму для дітей віком до шести років, встановленого на день народження дитини. 
Згідно пункту 43 Порядку № 1751 документи, необхідні для призначення державної допомоги сім`ям з дітьми, розглядаються органом, що призначає і виплачує державну допомогу, протягом десяти днів з дня подання заяви. 
Про призначення державної допомоги сім`ям з дітьми чи про відмову в її призначенні із зазначенням причини відмови та порядку оскарження цього рішення орган, що призначає і виплачує зазначену допомогу, видає чи надсилає заявникові письмове повідомлення протягом п`яти днів після прийняття відповідного рішення. 
Суд зазначає, що нормами Закону № 2811-ХII та Порядку передбачено єдину підставу для відмови у призначені допомоги, а саме: у разі народження мертвої дитини, інших підстав для відмови в призначені допомоги законодавство не містить.
Разом з цим, вказаними нормами передбачені певні обмеження стосуються строку подання заяви про призначення виплати допомоги.
Суд наголошує, що позивач повною мірою виконала вимоги, встановлені Законом для ініціювання розгляду питання про призначення допомоги. Позивач з об`єктивних причин не мала змоги звернутися до відповідача з відповідною заявою, оскільки всупереч своїй волі змушена була змінювати місце проживання внаслідок проведення на сході України бойових дій, переїзд на постійне місце проживання до м. Бахмут, де і отримала статус внутрішньо переміщеної особи.
Суд зазначає, що позивачем свідоцтво про народження отримано тільки 19 липня 2019 року (тобто майже через рік після народження дитини), заявлений позов фактично в інтересах дитини для її належного матеріального забезпечення.
Відповідно до частини 7 статті 7 Сімейного Кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Згідно пункту 1 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (в редакції зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21 грудня 1995 року), яку ратифіковано Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини.
Крім того, відповідно до пункту 1 частини 1 статті 92 Конституції України права і свободи людини і громадянина, гарантії їх здійснення та основні обов`язки повинні визначатися виключно законом, які приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Верховна Рада України може змінити закон лише виключно законом, а не шляхом прийняття підзаконного правового акта.
Як відзначено у постанові Верховного Суду від 14 лютого 2018 року у справі                    № 591/610/16-а (К/9901/12622/18), допомога при народженні дитини за своєю природою є допомогою самій дитині, а не її батькам. Неможливість своєчасного звернення одним з батьків до органу, який здійснює призначення допомоги при народженні дитини, призводить до порушення інтересів дитини (п. 34, 35).
Керуючись принципом верховенства права, суд вважає, що з урахуванням інтересів дитини та обставин, встановлених судом першої інстанції, позивач має право на звернення до органу соціального захисту населення за призначенням допомоги при народженні дитини та отримання цієї допомоги, враховуючи поважність причин пропуску строку такого звернення, оскільки механізм призначення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам, не повинен звужувати права громадян, які встановлені нормативно-правовими актами вищої юридичної сили.
Доводи апеляційної скарги є безпідставними і не впливають на правильне по суті рішення суду.
Таким чином, рішення відповідача про відмову у призначенні допомоги при народженні дитини прийнято відповідачем без урахування всіх обставин, що мають значення для вирішення справи та підлягає скасуванню.
Суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції стосовно того, що вимоги позивача що визнання незаконним та скасування рішення відповідача про відмову у призначенні допомоги при народженні, а також визнання протиправною відмови відповідача у нарахуванні та виплаті зазначеної допомоги є тотожними за суттю вимогами, оскільки відмова позивача була оформлена оскаржуваним рішенням. Тому, належним способом захисту прав позивача є визнання протиправним та скасування рішення відповідача п/в 07 від 02 вересня 2019 року, яким вирішено не призначати позивачу відповідну допомогу.
Також, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог про зобов`язання  відповідача призначити та здійснити виплату позивачу допомоги при народженні дитини, на доньку, з огляду на наступне.  
У юриспруденції дискреційні повноваження визначаються як право голови держави, уряду, інших посадовців в органах державної влади у разі ухвалення рішення з питання, віднесеного до їх компетенції, діяти за певних умов на власний розсуд у рамках закону. А в Рекомендаціях Комітету Міністрів Ради Європи вказано, що адміністративний орган може здійснювати «дискреційні повноваження», користуючись певною свободою розсуду у разі ухвалення будь-якого рішення. Такий орган в силу (за) наявності у нього дискреційних повноважень може вибирати з декількох варіантів припустимих рішень той, який він вважає найбільш відповідним у даному випадку. За цього надано рекомендацію судам не втручатися у дискреційні повноваження державних органів.
На переконання суду, з боку державних органів відбувається підміна понять, оскільки не будь-які повноваження органів влади з ухвалення рішень, є дискреційними. Дискреція діє тільки у разі, коли у рамках закону держорган може приймати різні рішення.
Відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною Законом № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, кожен, чиї права і свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Отже, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.
Стаття 13 Конвенції вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, в тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).
Отже, «ефективний засіб правого захисту» в розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права й одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.
Дискреційні повноваження — це законодавчо встановлена компетенція владних суб`єктів, яка визначає ступінь самостійності її реалізації з урахуванням принципу верховенства права; ці повноваження полягають у застосуванні суб`єктами адміністративного розсуду при здійсненні дій і прийнятті рішень. У більш звуженому розумінні дискреційні повноваження – це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчиняти конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними). Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду України від 21 травня 2013 року № 21-87а13.
Згідно з частиною 1 статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси. 
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до пункту 7 частини 2 статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України в разі задоволення адміністративного позову суд може прийняти постанову про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправними та  зобов`язання вчинити певні дії.
Отже, суд наділений повноваженнями щодо зобов`язання відповідача вчинити певні дії, і це прямо вбачається з пункту 7 частини 2 статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України.
При цьому, спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.
Враховуючи вищевикладене, та те, що відповідач фактично відмовив в призначенні позивачу допомоги при народженні дитини, а судами першої та апеляційної інстанцій встановлена протиправність його дій в цій частині, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне відхилити апеляційну скаргу і залишає судове рішення без змін.
Тобто, відмова відповідача у призначені позивачу допомоги при народжені дитини є грубим порушенням права, як позивача так і його дитини.
Таким чином,  відповідач діяв не на підставі та не у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, у зв`язку з чим підлягають захисту порушені права позивача.
Отже, доводи апеляційної скарги є безпідставними і не впливають на правильне по суті рішення суду.
З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Підстави для скасування рішення суду першої інстанції відсутні, а тому суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає судове рішення без змін.
Керуючись статтями 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 327, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Управління праці та соціального захисту населення Бахмутської міської ради Донецької області на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 26 грудня 2019 року у справі № 200/13822/19-а - залишити без задоволення.
Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 26 грудня 2019 року у справі № 200/13822/19-а - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати підписання та не підлягає касаційному оскарженню до Верховного Суду, крім випадків, встановлених пунктом 2 частиною 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.
Повне судове рішення складене та підписане колегією суддів 04 березня 2020 року.

Головуючий суддя                                                                                          І.В. Геращенко
                   Судді                                                                                                                 Т.Г. Арабей
                                                                                                                                       Г.М. Міронова