Справа № 442/6523/18                                 Головуючий у 1 інстанції: Курус Р.І. 
Провадження № 22-ц/811/2240/19                 Доповідач в 2-й інстанції: Курій Н.М. 
Категорія: 84

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

28 січня 2020 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючої - Курій Н.М.,
суддів: Ванівського О.М., Цяцяка Р.П.,
за секретаря – Матяш С.І.,
з участю представника  ОСОБА_1 – ОСОБА_2 , представника ОСОБА_3 – ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 12 грудня 2018 року, постановлене у складі головуючого судді Курус Р.І.

в с т а н о в и в:

28.09.2018 року позивач ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до відповідачки ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів. 
В обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що у 2014 році між нею та відповідачкою ОСОБА_1 було досягнуто домовленості щодо купівлі - продажу житлового будинку, що на АДРЕСА_1 , а також було обумовлено вартість майбутнього договору купівлі - продажу нерухомого майна. 25.07.2014 року нею було передано відповідачці завдаток в розмірі 3000,00 доларів США та визначено, що подальша доплата за придбання будинку становитиме 548000,00 гривень, а сама домовленість триватиме до 31.12.2014 року.
Дані обставини підтверджуються відповідною розпискою, складеною 25.07.2014 року власноручно відповідачкою. Надалі нею у різні дати було передано відповідачці грошові кошти на виконання домовленостей, а зокрема - 09.09.2014 року - 10000,00 гривень; 08.10.2014 року - 10000,00 гривень; 17.11.2014 року - 10000,00 гривень; 01.12.2014 року - 5000,00 гривень; 24.12.2014 року - 7000,00 гривень та 1000,00 доларів США.
Позивач зазначала, що з незалежних від неї причин, вищевказана попередня домовленість щодо купівлі-продажу нерухомого майна не відбулась.
11.07.2018 року нею було направлено на адресу відповідачки вимогу від 10.07.2018 року про повернення завдатку та грошових коштів, а саме щодо повернення грошових коштів в семиденний строк в сумі 42000,00 гривень та 1000,00 доларів США, а також завдатку в подвійному розмірі 6000,00 доларів США, яка особисто була отримана 20.07.2018 року відповідачкою, що підтверджується поштовим повідомленням за поштовим ідентифікатором 8210800828264.
ОСОБА_3 просила стягнути з ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 42000,00 гривень як аванс, а також грошові кошти в сумі 7000,00 доларів, з яких 1000,00 доларів США як аванс та 6000,00 доларів США як завдаток у подвійному розмірі, в національній валюті України - гривні відповідно до офіційного курсу НБУ на день ухвалення рішення суду у цьому спорі та понесені судові витрати.
Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 12 грудня 2018 року позов задоволено частково.
Поновлено ОСОБА_3 строк для звернення до суду з даним позовом до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аванс в сумі 42000,00 (сорок дві тисячі) гривень та 4000 тис. доларів США, що еквівалентно 110840,00 (сто десять тисяч вісімсот сорок) гривень.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 понесені судові витрати в сумі 1880,40 (одна тисяча вісімсот вісімдесят гривень 40 копійок).
В задоволенні решти позовних вимог – відмовлено.
Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 12 грудня 2018 року оскаржила ОСОБА_1 .
В апеляційній скарзі зазначає, що рішення суду першої інстанції належить скасувати, оскільки таке ухвалене внаслідок неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, судом порушено норми матеріального та процесуального права, висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи. Вважає, що судом не досліджено правову природу відносин між сторонами. Посилається на те, що позивач не змогла надати пояснень щодо неукладення договору купівлі-продажу в строк, визначений їхньою домовленістю. Стверджує, що позивач не вказала з чиєї вини не було укладено договір купівлі-продажу та якими доказами вона підтверджує перешкоди для його укладення зі сторони відповідача. Вважає, що фактично від укладення договору відмовилась позивачка у зв`язку з відсутністю коштів на його укладення. Посилається на те, що суд першої інстанції не звернув уваги на те, що жодних дій щодо повернення спірних коштів з грудня 2014 року по кінець липня 2018 року позивач не здійснювала. Вважає, що позивач знала та могла дізнатись про порушення свого права, і всупереч ч. 5 ст. 267 ЦК України, позивач та її представник не надали доказів поважності причин пропуску трьохрічного строку звернення до суду за захистом своїх прав, що є беззаперечною підставою відмови у позові. 
Просить скасувати рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 12 грудня 2018 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.
17 вересня 2019 року до Львівського апеляційного суду від представника ОСОБА_3 – ОСОБА_5 надійшов відзив на апеляційну скаргу. У відзиві він зазначає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим. Посилається на те, що попередній договір про укладення договору купівлі-продажу майна у визначений законом спосіб між сторонами не укладався, а усна угода між сторонами про укладення в майбутньому договору купівлі-продажу не відповідає вимогам ст. 635 та ст. 657 ЦК України, згідно з якими попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, якою для договорів купівлі-продажу нерухомого майна є письмова форма та нотаріальне посвідчення. Стверджує, що сторони порушили вимоги щодо форми правочину, він є неукладеним, зобов`язання купівлі-продажу між сторонами не виникло, тому сума сплачена на забезпечення виконання майбутнього зобов`язання, згідно з вимогами ч. 2 ст. 570 ЦК України, є авансом і повертається у тому розмірі, в якому вона надавалася. Зазначає, що суд першої інстанції правильно дійшов висновку щодо можливості поновлення строку для захисту порушеного права з посиланням на факт вагітності позивачки, у зв`язку з чим остання, починаючи з листопада 2017 року не мала об`єктивної можливості подати позов до суду. Стверджує, що обставини вагітності підтверджуються Висновком лікарсько-консультативної комісії за № 256 від 31.12.2018 року та Індивідуальною картою вагітної та породіллі за № 118. Просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. 
В судовому засіданні представник ОСОБА_1 – адвокат Рупінський О.Б. вимоги апеляційної скарги підтримав та просив рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.
Представник ОСОБА_3 – адвокат Шабан В.Г. в судовому засіданні вимоги апеляційної скарги заперечив та просив рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу належить задовольнити з таких підстав.
Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що у 2014 році між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 виникла домовленість щодо купівлі-продажу житлового будинку, що за адресою: АДРЕСА_1 . Цього факту не заперечувалось сторонами ні в суді першої, ні апеляційної інстанцій.
Підтвердженням зазначеної домовленості стала розписка, згідно з якою відповідач ОСОБА_1 отримала від позивача ОСОБА_3 кошти, а саме: 09.09.2014 року - 10000 грн.; 08.10.2014 року - 10000 грн.; 17.11.2014 року - 10000 грн.; 01.12.2014 року - 5000 грн.; 24.12.2014 року - 7000 грн. та 1000 доларів США (арк. спр. 5).
Також, 25.07.2014 року ОСОБА_1 згідно з вищезгаданою розпискою отримала завдаток за будинок розташований у АДРЕСА_1 , у розмірі 3000 доларів США. Доплата становить 548000 грн. Домовленість триває до 31.12.2014 року.
Однак, договір купівлі-продажу житлового будинку сторонами укладено не було, а грошові кошти відповідачем позивачу не повернуті.
11.07.2018 року позивач  ОСОБА_3  направила ОСОБА_1  вимогу про повернення завдатку та грошових коштів, із зазначенням про повернення в семиденний строк коштів в сумі 42000,00 гривень та 1000,00 доларів США, а також завдатку в подвійному розмірі 6000,00 доларів США. Вимога була отримана 20.07.2018 року особисто відповідачкою ОСОБА_1 (арк. спр. 6-8 зворот).
ОСОБА_3 , не отримавши від ОСОБА_1 добровільного повернення грошових коштів, 28.09.2019 року звернулась з позовом про їх примусове стягнення. 
Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно зі статтею 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини першої статті 546 ЦК України, виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.
Згідно з частинами першою, третьою статті 635 ЦК України, попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі. Зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення.
Відповідно до статті 657 ЦК України, договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.
Згідно зі статтею 570 ЦК України, завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.
Ознакою завдатку є те, що він слугує доказом укладення договору, на забезпечення якого його видано, і одночасно є способом платежу та способом забезпечення виконання зобов`язання.
Таким чином, внесення завдатку як способу виконання зобов`язання може мати місце в разі наявності зобов`язання, яке повинно було виникати на підставі договору.
Враховуючи викладене, суд першої інстанції правильно виходив з того, що сума, яка названа в розписці завдатком, фактично є авансом, оскільки сторонами не дотримано умов, визначених статтею 570 ЦК України, а саме - не укладено договору купівлі-продажу.
Встановивши, що досягнутої домовленості між сторонами у передбачений строк досягнуто не було, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про обґрунтованість заявлених ОСОБА_3 позовних вимог.
Відповідач та її представник – адвокат Рупінський О.Б. у відзиві на позовну заяву просили відмовити в позові у зв`язку з пропуском строку позовної давності, врахувавши, що розписка написана позивачкою 31.07.2014 року, а згідно з розпискою домовленість щодо придбання будинку тривала до 31.12.2014 року. Зазначили, що посилання позивачки на відсутність у неї можливості пред`явити позов в межах строку позовної давності через вагітність та пологи є необґрунтованим, оскільки саме позивачка надсилала їй особисто вимогу в липні 2018 року про повернення коштів. 
Суд першої інстанції зазначив в рішенні, що у своїх поясненнях у судовому засіданні представник позивача ОСОБА_5 просив поновити позивачці строк для звернення до суду з цим позовом і посилався на те, що строк позовної давності нею пропущений з поважних причин, зокрема в зв`язку з тим, що позивач ОСОБА_3 на час закінчення трирічного строку 31.12.2017 року, починаючи з часу отримання коштів 25.07.2014 року та існування домовленості згідно з розпискою до 31.12.2014 року, була вагітною (з листопада 2017 року), перебувала під наглядом лікарів, ІНФОРМАЦІЯ_1 народила дитину, що своєю чергою призвело до пропущення строку звернення до суду.
Вирішуючи питання щодо застосування давності, суд першої інстанції врахував, що відповідно до рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ільхан проти Туреччини» правило встановлення обмежень доступу до суду в зв`язку з пропуском строку звернення до суду повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання, слід звертати увагу на обставини справи.
Також, суд першої інстанції вважав, що в цьому випадку правильним є застосування п. 137 Рішення ЄСПЛ у справі «Волков проти України», у якому зазначено: «Суд вважає, що строки давності слугують кільком важливим цілям, а саме: забезпеченню юридичної визначеності та остаточності, захисту потенційних відповідачів від не заявлених вчасно вимог, яким може бути важко протистояти та запобігти будь-якій несправедливості, яка могла б виникнути, якби від судів вимагалося виносити рішення щодо подій, що мали місце у віддаленому минулому, на підставі доказів, які через сплив часу стали ненадійними та неповними (див. рішення від 22 жовтня 1996 року у справі «Стаббінгз та інші проти Сполученого Королівства» (Stubbings and Others v. the United Kingdom), n. 51, Reports 1996-IV)».
Разом з тим, вирішуючи питання про поновлення строку позовної давності, суд першої інстанції також посилався на те, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, повинне тлумачитись на користь обох сторін у справі та у світлі преамбули конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, згідно з яким поновлення строку зі спливом значного періоду часу, можливе лише коли його пропуск зумовлений особливими й непереборними обставинами (рішення ЄСПЛ у справі «Рябих проти Росії», «Пономарьов проти України»), а його поновлення без встановлення наведених обставин є неможливим та таким, що порушить зазначений принцип.
Ураховуючи наведене, обставини зазначеної справи, суд першої інстанції надав віри доводам представника позивачки – ОСОБА_5 щодо поважності причин пропуску строку звернення до суду, а тому вважав за необхідне поновити позивачці такий строк. 
Однак, суд апеляційної інстанції не погоджується із зазначеним вище висновком суду першої інстанції про поновлення  ОСОБА_3  строку для звернення до суду та вважає підставними доводи апеляційної скарги про застосування наслідків пропуску позовної давності до позовних вимог з огляду на таке.
Відповідно до ч.1 ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права та інтересу.
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).
Відповідно до статті 253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).
За зобов`язанням з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята статті 261 ЦК України).
Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 251-255 ЦК України.
При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України).
Відповідно до частини п`ятої статті 267 ЦК України, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.
Як встановлено судом апеляційної інстанції і даний факт не заперечується сторонами, домовленість між сторонами щодо укладення договору у визначений в розписці строк, а саме до 31.12.2014 року виконана не була. З позовом ОСОБА_3 звернулась 28.09.2018 року, тобто поза межами строку визначеного ст. 257 ЦК України. 
Як підставу поновлення строку позовної давності, суд першої інстанції врахував те, позивачка у зв`язку з вагітністю, починаючи з листопада 2017 року і пологами - 04.08.2018 року не мала об`єктивної можливості подати позов до суду. Крім того, при поновленні позивачці ОСОБА_3 строку звернення, встановленого ст. 257 ЦК України, суд першої інстанції взяв до уваги і той факт, що згідно з розпискою відповідач отримувала кошти на протязі липня – грудня 2014 року, позивач пред`явила вимогу про повернення коштів у липні 2018 року та звернулась до суду з цим позовом у вересні 2018 року. 
Також, суд зазначив, що відповідачкою ОСОБА_1 в судовому засіданні підтверджено, що позивач ОСОБА_3 разом зі своїм чоловіком проживали в будинку на АДРЕСА_1 після 31.12.2014 року ще близько 2-3 місяців, а саме до кінця березня 2015 року, що вони і надалі продовжували вести переговори щодо придбання будинку протягом 2015 року.
Суд першої інстанції врахував, що в розписці не було визначено строку повернення коштів та не було вчинено правочину щодо переходу права власності на будинок, а тому підстав для відмови в позові у зв`язку з пропуском строку позовної давності суд першої інстанції не знайшов.
Натомість апеляційним судом встановлено, що ОСОБА_3 перебувала на обліку у зв`язку з вагітністю лише з 08.02.2018 року, що стверджується індивідуальною картою вагітної породіллі №118 (арк.спр.109), а період протягом якого вона потребувала ліжкового режиму в зв`язку з ускладненим перебігом вагітності тривав з 01.03.2018 року по 04.08.2018 року (арк.спр.108).
Оскільки сторони домовились про купівлю-продаж житлового будинку, що на АДРЕСА_1 , зазначивши в розписці, складеній 25.07.2014 року, що така домовленість триватиме до 31.12.2014 року, апеляційний суд доходить висновку, що після цієї дати, а саме з 01.01.2015 року у позивача ОСОБА_3 розпочався перебіг позовної давності щодо захисту свого права в судовому порядку, так як домовленість не була реалізована.
Таким чином, звернувшись до суду з цим позовом 28 вересня 2018 року, позивач пропустила встановлений законом трирічний строк позовної давності та інших причин, які б можна було визнати поважними для його поновлення, не зазначила, а тому необхідно застосувати норму ч.4 ст.267 ЦК України і відмовити ОСОБА_3  у задоволенні позову за спливом позовної давності, оскільки представник відповідача заявив про його застосування у  відзиві на позовну заяву (арк. спр. 52).
Суд апеляційної інстанції також враховує наведену вище практику Європейського суду з прав людини, на яку посилався суд першої інстанції, та наголошує, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, повинне тлумачитись на користь обох сторін у справі та у світлі преамбули конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, згідно з яким поновлення строку зі спливом значного періоду часу, можливе лише коли його пропуск зумовлений особливими й непереборними обставинами (рішення ЄСПЛ у справі «Рябих проти Росії», «Пономарьов проти України»), а його поновлення без встановлення наведених обставин є неможливим та таким, що порушить зазначений принцип.
Установивши, що з часу виникнення у  позивача права на звернення до суду  щодо захисту своїх порушених прав  і до часу звернення позивача до суду пройшло більше трьох років, апеляційний суд вважає, що враховані судом першої інстанції причини пропуску позовної давності є необґрунтованими, оскільки не підтверджені особливими й непереборними обставинами, а посилання у рішенні на проживання ОСОБА_3 в будинку після 31.12.2014 року та продовження переговорів щодо укладення договору не підтверджує, що домовленість між сторонами було продовжено із визначенням іншої дати, ніж 31.12.2014 року, а відтак, у суду першої інстанції не було підстав для його поновлення.
За таких обставин, рішення суду першої інстанції належить скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в позові ОСОБА_3 .
Згідно п.п. 1,4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, та порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Керуючись п. 2 ч.1 ст.374, ст.ст. 376, 381, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 12 грудня 2018 року скасувати.
Ухвалити нове рішення, яким у позові ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів відмовити у зв`язку зі спливом позовної давності.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного тексту судового рішення.
Повний текст постанови складено 06 лютого 2020 року.

Головуючий                                                                                    Курій Н.М.

Судді:                                                                                             Ванівський О.М.
        
                                                                       Цяцяк Р.П.