22-ц/804/515/20 
                                                                                265/6509/19 
                                               
Єдиний унікальний номер 265/6509/19
                                                                        Номер провадження 22-ц/804/515/20

ПОСТАНОВА
І м е н е м    У к р а ї  н и

29 січня 2020 року Донецький апеляційний суд  у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
                                головуючої Биліни Т.І.,
                                суддів  Баркова В.М., Мироненко І.П.
                                за участю секретаря Сікора М.М.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк`на заочне рішення Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 27 листопада 2019 року у складі судуМіхєєва І.М. у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -
в с т а н о в и в :

19 вересня 2019 року позивач Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (надалі АТ КБ «ПриватБанк») звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Позовна заява мотивована тим, що відповідно до укладеного Договору № б/н від 24.12.2013 року ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 500 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок,  протезобов`язання  по погашенню заборгованості за кредитомне виконала, у зв`язку з чим, станом на 15.08.2019  року має заборгованість у сумі 11369,09 гривень, яка складається з заборгованості за кредитом у сумі 3057,63гривень, заборгованості за простроченим кредитом у сумі 2268,21гривень,заборгованості за нарахованими відсотками в сумі 0,00 гривень, заборгованості за пенею за прострочене зобов`язання в сумі 4325,67 гривень,заборгованості за пенею за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100грн.в сумі 700 гривеньа такожштрафивідповідно до п. 2.1.1.7.6 Умов та правил наданнябанківськихпослуг: 500 грн. - штраф (фіксованачастина); 517,58 грн. - штраф (процентнаскладова),тому просив суд стягнути з відповідача ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» вказану заборгованість за кредитним договором,  та  судові витрати в сумі 1921,00 гривень.
Заочним рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 27 листопада 2019 року в задоволенні позовних вимог АТ КБ «Приватбанк» відмовлено.
Не погодившись з даним рішенням, позивач АТ КБ «Приватбанк» подав апеляційну скаргу та посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просивзаочне рішення Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 27 листопада 2019 року скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.
Апеляційна скаргамотивована тим, що безпідставним є фактичне звільнення боржника від сплати заборгованості судовим рішенням, з урахуванням того, що відповідачем заборгованість не оспорювалася та не заявлялись вимоги про визнання кредитного договору недійсним або нікчемним. Користуючись кредитними коштами, відповідачу були добре відомі і зрозумілі умови договору, жодних заперечень щодо розміру заборгованості за договором від відповідача не було, тобто він погоджувався із розміром нарахованих відсотків та неустойки. 
Представник позивачаШишелова Н.В. в суді апеляційної інстанції підтримала доводи апеляційної скарги, просила їх задовольнити. 
Відповідач ОСОБА_1 в суд апеляційної інстанції не з`явилася, про дату, час і місце розгляду справи була попереджена належним чином.
Зважаючи на положення ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи скарги, апеляційний суд  вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав. 
Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні.
Проте вказаним вимогам оскаржуване рішення не відповідає.
Згідно ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що 
анкета-заява про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг від 23.12.2013 року, не містить даних про предмет договору, а саме які банківські послуги надавалися банком відповідачці. Банк не надав суду дані про узгоджену між сторонами суму кредиту, дані про видачу кредитної картки, її виду, номеру та строку дії, інформацію про бажання клієнта отримати відповідну картку, не зазначена в ній і процентна ставка за користування кредитом. У анкеті-заяві відсутні умови про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.Отже, будь-які належні та допустимі докази на підтвердження отримання ОСОБА_1 кредиту в розмірі 500 гривень матеріали справи не містять. Будь-яких доказів про підвищення кредитного ліміту та отримання цих сум відповідачкою, суду не надано позивачем. Не містить перелічених даних і надана позивачем виписка по картрахункам. Як вбачається з розрахунку заборгованості, наданого позивачем, відповідачка почала користуватися кредитними коштами лише з 20 травня 2017 року (а.с.6), що співпадає з датою відкриття іншої картки № НОМЕР_1 - 16.05.2017р. (а.с.54 зворот).А доказів того, що нові платіжні картки, на які банк посилається, зокрема, платіжна картка № НОМЕР_1 з датою відкриття 16.05.2017р. і картка № НОМЕР_2 з датою відкриття 08.09.2017р. були отримані позичальником саме на виконання і обслуговування укладеного між позивачем та відповідачкою кредитного договору кредиту від 24.12.2013 № б/н, а не для обслуговування будь-якого іншого банківського продукту із відповідачкою, банк не надав. Вбачається, що існують три окремих видів договорів, один з яких за рахунком № НОМЕР_3 є предметом розгляду даної справи. Проаналізувавши наведене, суд першої інстанції дійшов висновків, що жоден із наданих позивачем доказів не містить ні підтвердження факту надання кредитних коштів відповідачу (у готівковій або безготівковій формі), ні факту видачі відповідачу відповідного платіжно-кредитного інструменту (платіжної картки), ні наявності заборгованості по них.
Колегія суддів апеляційної інстанції не погоджується з висновками, яких дійшов суд першої інстанції на підставі встановлених обставин, з огляду на наступне.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).
За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів, та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.
Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Позивач, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути заборгованість за простроченим тілом кредиту та грошові суми у вигляді неустойки (пені, штрафів) в якості відповідальності за порушеннязобов`язання. Вимоги щодо стягнення з відповідача відсотків, як обов`язкової складової кредитного договору, не заявляв, мотивуючи тим, що відповідач  відсотки погасила під час виконання укладеного договору в повному обсязі.
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції послався на те, що анкета-заява про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг від 23.12.2013 року, не містить даних про предмет договору, а саме які саме банківські послуги надавалися банком відповідачці, проте даних висновків суд дійшов передчасно.
Відповідно  постанови  Верховного Суду від 11 вересня 2019 року у справі №153/1334/16, суд зобов`язаний  встановити обставини, які підлягають доказуванню і зобов`язаний  вжити всіх необхідних заходів з метою встановлення істини. Принцип змагальності не виключає необхідності всебічного та повного дослідження всіх обставин задля встановлення об`єктивної істини та об`єктивного вирішення справи.
Відповідач не з`являлася до суду, наслідком чого стало постановлення  заочного рішення, вона не спростовувала тверджень позивача щодо укладення договору, ознайомлення її з витягом з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», не заперечувала факту отримання кредитної картки та подальшого користування нею, а тому суд дійшов вказаного в рішенні висновку обґрунтовуючи його припущеннями.
З матеріалів справи вбачається, що 24.12.2013 року  відповідачу було відкрито картковий рахунок та видано кредитну картку за № НОМЕР_3 , що відповідає  даті підписання анкети - заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в Приват-Банку. Те, що відповідач отриманою карткою  не користувалася певний час, не свідчить про відсутність можливості у неї отримати іншу картку перевипущену та  на власний розсуд визначитися з моментом  початку користування нею.
Під  перевипуском  карти розуміється випуск та приєднання  карти з новим строком дії до раніше  відкритого карткового рахунку, на якому продовжується облік операцій по користуванню  кредитними коштами та сума заборгованості, якщо така має місце. 
Із виписки з банківського рахунку, наданій суду першої інстанції, вбачається активне користування відповідачем кредитними грошовими коштами,  вона отримувала кошти з картки через банкомат, розплачувалася кредитною карткою за придбаний товар в магазині, погашала заборгованість шляхом поповнення картки в таких розмірах, що суми поповнення вистачило на погашення заборгованості за нарахованими відсотками.
Виписка з банківського рахунку є первинним документом, про це зазначено в пунктах 4,5 розділу VII Положення  Постанови НБУ №705 від 05.11.2014 року, а саме документи за операціями із застосуванням електронних платіжних засобів можуть оформлятися в електронній формі під час здійснення операцій у сфері електронної комерції та системах дистанційного обслуговування за умови їх доставки користувачу. Документи за операціями з використанням електронних платіжних засобів мають статус первинного документа та можуть бути використані під час урегулювання спірних питань.
З наведеного вбачається, що виписка по картковому рахунку та розрахунок заборгованості є належними та допустимими доказами.
З огляду на вказане, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з розрахунком позивача, та обґрунтованістю позовних вимог щодо наявності заборгованості по тілу кредиту в сумі 3057,63грн. та по простроченому тілу кредиту в сумі 2268,21грн.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача відсотків, штрафу та пені, суд першої інстанції виходив з того, що боржник  не була ознайомлена  з Умовами та правилами надання банківських послуг, які додані до позовної заяви, проте з вказаним висновком погодитися неможна.
По-перше, позивач не просив стягнути з відповідача відсотки, оскільки  борг  за ними відсутній.
По-друге  висновок  судупершої інстанції, що боржник  не була ознайомлена  з Умовами та правилами надання банківських послуг не може бути підставою  для відмови в задоволенні позову, оскільки відповідач  твердження позивача з цього приводу не спростувала.
За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»).
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
По-третє відмовляючи у задоволенні позовних вимог щодо стягнення з відповідача пені та штрафів,  суд першої інстанції не врахував, що відповідач на час виникнення заборгованості за період з 21.05.2017 року по 15.08.2019 року була зареєстрована та проживала в м.Маріуполі, тобто на території населеного пункту, визначеному у затвердженому Кабінетом Міністрів України Переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, затвердженого розпорядженням Кабінету Міністрів України від 02 грудня 2015 року № 1275-р.(в редакції розпорядження Кабінету Міністрів Українивід 23 січня 2019 р. № 28-р).
Суд першої інстанції залишив поза увагою вимоги статті 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», згідно з якою на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, а також юридичним особам та фізичним особам-підприємцям, що провадять (провадили) свою господарську діяльність на території населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція.Банки та інші фінансові установи, а також кредитори зобов`язані скасувати зазначеним у цій статті особам пеню та/або штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитними договорами і договорами позики у період проведення антитерористичної операції.
        У порушення зазначених вимог Закону позивач нарахував, а суд помилково відмовив в стягненні штрафних санкцій у зв`язку із недоведеністю через неознайомлення з Умовами та Правилами, та внаслідок спливу позовної давності, а не з підстав порушення вимог вказаного Закону,  а тому і в цій частині судове рішення  також підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення по відмову в задоволенні  позовних вимог в цій частині.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд. та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINAv. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСІІЛ, від 18 липня 2006 року).
Відповідно до положень ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Враховуючи, що позивач звернувся до суду з вимогою стягнути з відповідача 11369,09 грн., сплативши за подання позову 1921грн. та за подачу апеляційної скарги 2881,50грн., а задоволено позов на 46,85%, то відповідач на користь позивача повинен відшкодувати 2249,73 грн. сплаченого судового збору.
Враховуючи наведене, рішення суду першої інстанції постановлено з порушенням  вимог чинного законодавства та повинно бути скасовано з підстав, викладених в апеляційній скарзі.
Згідно ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення є: неповне з`ясування обставин справи, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Повний текст постанови виготовлено 31 січня2020 року.
Керуючись ст.ст. 374, 376,381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити  частково.
Заочне рішення Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 27 листопада 2019 року  скасувати.
Позовні вимоги Акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_4 , на користь Акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором в сумі 5325(п`ять тисяч триста двадцять п`ять) гривень 84 копійки.
Стягнути з ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_4 , на користь Акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» понесені судові витрати в сумі 2249(дві тисячі двісті сорок дев`ять) гривень 73 копійки.
В решті позовних вимог відмовити.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного судового рішення.
Касаційна скарга подається безпосередньо до  суду касаційної інстанції.

Головуючий:                                                                             Т.І. Биліна

Судді                                                                                          В.М. Барков

І.П. Мироненко