Номер провадження: 22-ц/813/3823/20 
                22-ц/813/4034/20
Номер справи місцевого суду: 520/10276/17
Головуючий у першій інстанції Калашнікова О. І.
Доповідач Таварткіладзе О. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18.02.2020 року                                                                         м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Таварткіладзе О.М.,
суддів: Князюка О.В., Заїкіна А.П.,
за участю секретаря судового засідання: Томашевської К.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 11 грудня 2018 року та додаткове рішення Київського районного суду м. Одеси від 11 листопада 2019 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до державного реєстратора Комунального підприємства „Реєстраційна служба Одеської області” Махортова Ігоря Олександровича, третя особа без самостійних вимог - ОСОБА_1 про визнання протиправним рішення та скасування запису в державному реєстрі, 
                                                ВСТАНОВИВ:
У серпні 2017 року ОСОБА_2 звернулась до Київського районного суду м. Одеси з позовною заявою до Державного реєстратора КП «Реєстраційна служба Одеської області» Махортова І.О., третя особа - ОСОБА_1 , про визнання протиправним рішення та скасування запису в державному реєстрі.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначала, що 04 липня 2008 року між ПАТ АБ «Порто- Франко» та ОСОБА_2 укладений кредитний договір № 1163/1-08, згідно з яким банк надав ОСОБА_2 кредит в сумі 70 000 доларів США.
04 липня 2008 року був укладений іпотечний договір, відповідно якого в забезпечення кредиту передана земельна ділянка для будівництва та обслуговування житлового будинку, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 та належить ОСОБА_2 на праві власності, що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 655827, виданим Управлінням земельних ресурсів м. Одеси 25.12.2007 року, кадастровий номер земельної ділянки 5110136900:33:008:0048.
В подальшому у зв`язку з ліквідацією ПАТ АБ «Порто-Франко», кредитний договір ОСОБА_2 продано шляхом відступлення права вимоги ТОВ «Ін-Фактор», яке перепродує вказаний борг фізичній особі ОСОБА_3 , яка в подальшому продала його фізичній особі ОСОБА_1 
25.07.2017 року від ОСОБА_1 позивач отримала повідомлення-вимогу про намір здійснити продаж земельної ділянки, переданої ОСОБА_2 в іпотеку.
На підставі зазначеного повідомлення-вимоги, іпотечного договору та договору про відступлення права вимоги 16.08.2017 року державний реєстратор КП «Реєстраціна служба Одеської області» Махортов І.О. прийняв рішення (індексний номер 36660974) про внесення змін в Державний реєстр речових прав на нерухоме майно, змінивши власника вказаної земельної ділянки з ОСОБА_2 на ОСОБА_1 .
Вказане рішення позивач вважає протиправним, у зв`язку з чим звернулась до суду з позовною заявою, в якій просила суд визнати протиправним та скасувати рішення державного реєстратора Комунального підприємства «Реєстраційна служба Одеської області» Махортова Ігоря Олександровича (індексний номер 36660974) про внесення змін в Державний реєстр речових прав на нерухоме майно, яким змінений власник земельної ділянки (кадастровий номер 5110136900:33:008:0048), розташованої в АДРЕСА_1 з ОСОБА_2 на ОСОБА_1 .
Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 11 грудня 2018 року позов ОСОБА_2 задоволено.
Скасовано рішення державного реєстратора Комунального підприємства «Реєстраційна служба Одеської області» Махортова Ігоря Олександровича від 17.08.2018 року індексний номер 36660974 про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку площею 0,0586 га за цільовим призначенням «для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських споруд і будівель (присадибна ділянка) кадастровий номер 5110136900:33:008:0048 за адресою АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 ).
Не погоджуючись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Київського районного суду м. Одеси від 11 грудня 2018 року та ухвалити нове, яким відмовити у задоволені позовних вимог ОСОБА_2 у повному обсязі, судові витрати покласти на ОСОБА_2 , посилаючись на порушення судом першою інстанцією норм матеріального і процесуального права.
Ухвалами Одеського апеляційного суду від 11.02.2019 року відкрито апеляційне провадження у справі та призначено справу до розгляду.
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 08.10.2019 року знято з розгляду апеляційну скаргу ОСОБА_1 , справу направлено до Київського райсуду м.Одеси для ухвалення додаткового рішення щодо позовних вимог ОСОБА_2 про визнання рішення державного реєстратора протиправним, оскільки судом прийнято рішення тільки в частині вимог позивача про скасування рішення державного реєстратора.
Додатковим рішенням Київського районного суду м. Одеси від 11.11.2019 року визнано протиправним рішення державного реєстратора Комунального підприємства «Реєстраційна служба Одеської області» Махортова Ігоря Олександровича від 17.08.2018 року індексний номер 36660974 про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку площею 0,0586 га за цільовим призначенням «для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських споруд і будівель (присадибна ділянка) кадастровий номер 5110136900:33:008:0048 за адресою АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 ).
Не погоджуючись з додатковим рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати додаткове рішення Київського районного суду м. Одеси від 11 листопада 2019 року та у вимозі ОСОБА_2 про визнання протиправним рішення державного реєстратора відмовити у повному обсязі, посилаючись на порушення судом першою інстанцією норм матеріального і процесуального права.
Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційних скарг та заперечень на них, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційних скарг, судова колегія вважає, що апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення на таких підставах.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права, з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.
Зазначеним вимогам рішення суду відповідає.
Задовольняючи позов, скасовуючи рішення державного реєстратора Комунального підприємства «Реєстраційна служба Одеської області» Махортова Ігоря Олександровича від 17.08.2018 року індексний номер 36660974 про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку площею 0,0586 га за цільовим призначенням «для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських споруд і будівель (присадибна ділянка) кадастровий номер 5110136900:33:008:0048 за адресою АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 ) та в порядку ухвалення додаткового рішення визнаючи протиправним рішення державного реєстратора Комунального підприємства «Реєстраційна служба Одеської області» Махортова Ігоря Олександровича від 17.08.2018 року індексний номер 36660974 про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку площею 0,0586 га за цільовим призначенням «для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських споруд і будівель (присадибна ділянка) кадастровий номер 5110136900:33:008:0048 за адресою АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 (ІПН НОМЕР_1 ), суд першої інстанції виходив з того, що:
- договір іпотеки без укладення окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя не є підставою для набуття, зміни або припинення речових прав на, нерухоме майно і тому у державного реєстратора були відсутні правові підстави для прийняття рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №36660974 від 17.08.2017 року;
- в результаті прийнятого з порушенням умов договору та положень Закону України «Про іпотеку» рішення про реєстрацію права власності на предмет іпотеки за фізичною особою ОСОБА_1 об`єкт нерухомого майна протиправно вибув із власності позивача ОСОБА_2 .
       Такі висновки суду першої інстанції відповідають встановленим у справі обставинам і засновані на законі.
Судом встановлено, з матеріалів справи вбачається, що:
-04.07.2008 року ПАТ «АБ «Порто-Франко» і ОСОБА_2 уклали договір кредиту, за умовами якого Банк надав, а ОСОБА_2 отримала грошові кошти в розмірі 70 000 дол.США на строк до 02.07.2010 року зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 15% річних. У якості забезпечення виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором між Банком і ОСОБА_2 04.07.2008 року укладено іпотечний договір, за умовами якого ОСОБА_2 передала Банку в іпотеку земельну ділянку площею 0,0586 га по АДРЕСА_1 . Власником ділянки є ОСОБА_2 на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку;
-03.12.2016 року ПАТ АБ «Порто-Франко» і ТОВ «ІН-Фактор» уклали договір про відступлення права вимоги, за умовами якого право вимоги як за договором кредиту так і за іпотечним договором, що були укладені 04.07.2008 року між Банком і ОСОБА_2 , перейшли до Товариства «Ін-Фактор»;
-03.12.2016 року ТОВ «ІН-Фактор» укладає договір відступлення права вимоги за кредитним договором і за іпотечним договором від 04.07.2008 року з фізичною особою ОСОБА_3 ;
-06.03.2017 року фізична особа ОСОБА_3 і фізична особа ОСОБА_1 в місті Дніпро уклали договір відступлення вимоги за іпотечним договором, за умовами якого ОСОБА_3 відступив, а ОСОБА_1 прийняв право вимоги за іпотечним договором, укладеним 04.07.2008 року між ОСОБА_2 і ПАТ АБ «Порто-Франко». Договір посвідчено приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Вдовіною Л.Л. і зареєстровано в реєстрі за №724;
-25.07.2017 року ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_1 повідомлення-вимогу про сплату заборгованості за кредитним договором №1163\1-08 від 04.07.2008 року в розмірі 1 848 239,56 грн. (або 68222,58 дол.США);
-07.08.2017 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ПАТ АБ «Порто-Франко», ТОВ «Ін-Фактор», ОСОБА_3 і ОСОБА_1 про визнання недійсними договорів кредиту, іпотеки та поруки, скасування запису про обтяження. Ухвалою Приморського райсуду м.Одеси від 07.08.2017 року задоволено клопотання ОСОБА_2 про вжиття заходів забезпечення позову шляхом заборони вчиняти дії, направлені на заміну власника земельної ділянки по АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_2 07.08.2017 року ухвала суду була направлена Повноважному державному реєстратору, до відділу ДВС для виконання і ОСОБА_1 до відома;
- 16.08.2017 року державним реєстратором КП «Реєстраційна служба Одеської області» Махортовим І.О. на підставі заяви ОСОБА_1 , іпотечного договору, договору про відступлення права вимоги і повідомлення-вимоги про повернення боргу за кредитом, прийнято рішення про внесення змін до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно і замінено власника земельної ділянки по АДРЕСА_1 з ОСОБА_2 на ОСОБА_1 .
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті З ЦПК України 2004 року, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до змісту статті 526 ЦК України зобов`язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору й вимогами ЦК України. За статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Згідно з частиною першою статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до статті 629 цього Кодексу договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення виконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк. Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у статті 1050 ЦК України, відповідно до якої якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина друга статті 1050 ЦК України).
Застава є способом забезпечення зобов`язань; у силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави) (стаття 1 Закону України «Про заставу», стаття 572 ЦК України).
У статті 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.
Таким чином, відповідно до вимог наведених положень закону, а також враховуючи умови договору іпотеки кредитор набув право у позасудовому порядку звернути стягнення на предмет іпотеки.
Водночас відповідно до частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.
Згідно зі статтею 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.
Відповідно до пункту 46 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2013 року № 868 (у редакції, чинній на момент вчинення реєстраційної дії), для проведення державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, заявник, крім документа, що підтверджує виникнення, перехід та припинення речових прав на нерухоме майно, подає: завірену в установленому порядку копію письмової вимоги про усунення порушень, надіслану іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця, в якій зазначається стислий зміст порушеного зобов`язання, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш як 30-денний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання такої вимоги; документ, що підтверджує завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у письмовій вимозі, надісланій іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця.
Тобто для реалізації позасудового порядку звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за загальним правилом необхідні відповідне волевиявлення та вчинення певних дій іпотекодержателем, якщо договором не передбачено іншого порядку.
Однак, як встановлено судом першої інстанції, умовами договору іпотеки (розділ 5 п. 5.5.1) передбачено, що у випадку набуття права звернення стягнення на предмет іпотеки іпотекодавець передає у власність Іпотекодержателю предмет іпотеки шляхом укладення Договору про задоволення вимог, який є підставою для реєстрації на нового власника Предмету іпотеки.
Тобто сам по собі іпотечний договір за таких умов і обставин не є підставою для реєстрації права власності за іпотекодержателем, а вимагає укладення між іпотекодавцем та іпотекодержателем окремого договору про задоволення вимог і саме цей договір про задоволення вимог є підставою для реєстрації на нового власника предмету іпотеки.
Відповідно до пункту першого частини другої статті 9 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції, чинній на момент вчинення реєстраційної дії) встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність обов`язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення (у випадках, встановлених законом); відповідність повноважень особи, яка подає документи на державну реєстрацію прав та їх обтяжень; відповідність відомостей про нерухоме майно, наявних у Державному реєстрі прав та поданих документах; наявність обтяжень прав на нерухоме майно, зареєстрованих відповідно до вимог цього Закону; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або договір (угода) пов`язує можливість проведення державної реєстрації виникнення, переходу, припинення прав на нерухоме майно або обтяження таких прав.
Отже, на державного реєстратора під час вчинення такої реєстраційної дії законом покладено обов`язок не тільки формально перевірити наявність поданих документів за переліком, передбаченим пунктом 46 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2013 року № 868 (у редакції, чинній на момент вчинення реєстраційної дії), необхідних для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, а й, передусім, встановити відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства. Такий обов`язок покладено на нотаріуса як державного реєстратора згідно з правилом частини другої статті 9 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції, чинній на момент вчинення реєстраційної дії).
Аналогічних правових висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 11 вересня 2019 року у справі № 755/7423/17 (провадження № 61-48776св18).
Проте державний реєстратор Махортов І.О. даних вимог закону не дотримався і, як вбачається з витребуваної судом реєстраційної справи, здійснив реєстрацію права власності за ОСОБА_1 без надання доказів укладення між іпотекодавцем та іпотекодержателем Договору про задоволення вимог, який передбачений Договором іпотеки і який, як слідує зі змісту Договору іпотеки, є підставою для реєстрації на нового власника Предмету іпотеки.
Враховуючи наведене та встановивши вказані обставини, суд першої інстанції, ухвалюючи рішення від 11.12.2018 року та додаткове рішення від 11.11.2019 року, правомірно задовольнив заявлені позовні вимоги про визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора Комунального підприємства «Реєстраційна служба Одеської області» Махортова Ігоря Олександровича (індексний номер 36660974) про внесення змін в Державний реєстр речових прав на нерухоме майно, яким змінений власник земельної ділянки (кадастровий номер 5110136900:33:008:0048), розташованої в АДРЕСА_1 з ОСОБА_2 на ОСОБА_1 .
Доводи апеляційної скарги про те, що обраний іпотекодержателем спосіб захисту у вигляді звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі йому від іпотекодавця права власності на предмет іпотеки згідно з умовами іпотечного договору, не передбачав укладення окремого договору з посиланням, що застереження, яке міститься в самому іпотечному договорі прирівнюється до такого договору про задоволення вимог, є неспроможними, оскільки не узгоджуються з умовами договору іпотеки, зведені до переоцінки доказів, які належним чином оцінені районним судом та фактично засновані на невірному тлумаченні умов іпотечного договору.
Щодо доводів апеляційної скарги про те, що незалучення ОСОБА_1 до участі у справі в якості відповідача або співвідповідача призвело до вирішення питання про його права та обов`язки, як власника спірного майна та призвело до неправильного вирішення справи, судова колегія виходить з наступного.
       У вказаних правовідносинах належним відповідачем є особа, право на майно якої оспорюється та щодо якої прийнято оскаржуване рішення про реєстрацію права власності, оскільки цей спір стосується безпосередньо її прав і обов`язків.
Такі висновки щодо суб`єктного складу висловлені, зокрема у постановах Великої Палати Верховного Суду від 18 вересня 2018 року (провадження № 11-404апп18) та від 13 березня 2019 року (провадження № 14-61 цс 19).
Разом з тим, апелянт ОСОБА_1 , як суб`єкт цивільних процесуальних та спірних матеріальних правовідносин одержав захист особистих суб`єктивних прав і охоронюваних законом інтересів, беручи участь у справі як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог, оскільки зазначені особи мають загальні процесуальні права і обов`язки осіб, які беруть участь у справі, встановлені в статті 27 ЦПК України у редакції, чинній на момент розгляду справи судом першої інстанції, а також в статті 43 ЦПК України у редакції, чинній на момент ухвалення оскаржуваного рішення, які використані останнім, у тому числі шляхом подання відповідних заперечень проти позову через свого представника, апеляційного оскарження ухвал про відкриття провадження у справі та про забезпечення позову, а також основного та додаткового рішення суду по суті заявлених вимог.
З огляду на наведене Велика Палата Верховного Суду у постанові від 24.04.2019 року у справі № 521/18393/16-ц пославшись на ст. 410 ЦПК України, яка вказує на неможливість скасування правильного по суті і законного рішення суду з одних лише формальних підстав, вважала касаційну скаргу в тому числі відповідно до наведених доводів про порушення права третьої особи, яка не була залучена до участі у справі в якості відповідача, необґрунтованою, а рішення судів попередніх інстанцій такими, що ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Враховуючи наведене, судова колегія не вбачає підстав для відступу від зазначеної правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 24.04.2019 року у справі № 521/18393/16-ц.
Крім того, апелянтом до суду апеляційної інстанції подано заяву про закриття провадження у справі, з посиланням на те, що комунальне підприємство «Реєстраційна служба Одеської області», як юридична особа було припиненим у 2018 році без правонаступників.
Проте, судова колегія звертає увагу, що законність рішення суду першої інстанції переглядається в апеляційному порядку на час його ухвалення.
Рішення суду ухвалено 11.12.2018 року, а відповідно до відомостей Державного реєстру юридичних осіб, запис про припинення юридичної особи КП «Реєстраційна служба Одеської області», в якому працював державний реєстратор Махортов І.О., внесений 17.12.2018 року.
Крім того, згідно з ч. 3 ст. 377 ЦПК України, якщо судом першої інстанції ухвалено законне і обґрунтоване рішення, смерть фізичної особи - сторони у спорі чи припинення юридичної особи - сторони у спорі, що не допускає правонаступництва, після ухвалення такого рішення не може бути підставою для скасування його в апеляційному порядку із закриттям провадження у справі у відповідності до частини першої цієї ж статті.
Враховуючи вищевикладене, судова колегія вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи, які є підставою для скасування рішення, не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, внаслідок чого апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 383 ЦПК України, Одеський апеляційний суд -
                                               ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Київського районного суду м. Одеси від 11 грудня 2018 року та додаткове рішення Київського районного суду м. Одеси від 11 листопада 2019 року - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення.
Повний текст судового рішення складено: 27.02.2020 року.
Головуючий         О.М. Таварткіладзе
Судді:         О.В. Князюк
А.П. Заїкін