Постанова
Іменем  України
 
11 грудня 2019 року
м. Київ
 
справа № 522/18454/15-ц
провадження № 61-21829св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: головуючого - Сімоненко В. М.,
суддів: Калараша А. А. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Петрова Є. В., 
Штелик С. П.,
 
учасники справи:
позивач - Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль»,
відповідач - ОСОБА_1 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 15 серпня 2016 року у складі судді Погрібного С. О. та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 23 березня 2017 року у складі колегії суддів: Гірняк Л. А., Таварткіладзе О. М., Дрішлюка А. І.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Відповідно до пункту 4 розділу XIII Перехідних положень ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» (далі - ЦПК України) касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
 
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
 
У вересні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» (далі - ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», Банк) звернулося до суду з позовом до  ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
 
Позовна заява мотивована тим, що між Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 014/55059/3178/13, згідно якого позивач зобов`язався надати відповідачу кредит у розмірі 130 693,00 доларів США строком на 60 місяців - до 03 жовтня 2010 року, а відповідач прийняв на себе зобов`язання сплачувати проценти за користування кредитом в розмірі 14,50 % річних відповідно до графіку погашення кредитної заборгованості.Банк вказував, що він свої зобов`язання за кредитним договором щодо перерахунку коштів у розмірі 130 693,00 доларів США відповідачу виконав належним чином, однак відповідач взяті на себе зобов`язання належним чином не виконує, не сплачує проценти за користування кредитом та не здійснює повернення кредиту щомісячними платежами відповідно до Графіку погашення кредитної заборгованості. Через неправомірні дії з боку позичальника 13 вересня 
2010 року приватним нотаріусом Плахотіним М. П. було вчинено виконавчий напис № 927 на автомобіль марки «MASERATI QUARTTROPORTE», 2005 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , чорного кольору, тип т/з - легковий седан в рахунок погашення заборгованості за цим кредитним договором. Також вказував, що оскільки рішенням Київського районного суду м. Одеси від 
26 лютого 2014 року у цивільній справі №520/17630/13-ц вказаний виконавчий напис було визнано таким, що не підлягає виконанню. У зв`язку з тим, що виконавчий напис було скасовано, а позичальником заборгованість за кредитним договором так і несплачена Банк вимушений звернутися до суду з цим позовом. Також Банк просив поновити пропущений строк звернення до суду з позовними вимогами, оскільки після закінчення строку дії договору він не звертався до суду з позовними вимогами про стягнення кредитної заборгованості з метою уникнення подвійного стягнення на підставі рішення суду та виконавчого листа до моменту вирішення питання реалізації заставного майна на підставі виконавчого напису. Однак після скасування вказаного виконавчого листа права Банку знову стали порушеними.
 
У зв`язку з викладеним Банк просив поновити строк звернення до суду та стягнути з відповідача на його користь заборгованість за кредитним договором від 04 жовтня 2005 року № 014/55059/3178/73 у розмірі 201 530,35 доларів США, що еквівалентно 4 243 993,18 грн, з яких: заборгованості за кредитом в розмірі 
18 004,82 доларів США, що еквівалентно 379 160,43 грн; заборгованості за відсотками в розмірі 16 522,52 доларів США, що еквівалентно 346 137,23 грн; пеня в розмірі 167 003,01 доларів США, що еквівалентно 3 315 887,83 гривень.
 
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій 
 
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 15 серпня 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 23 березня 2017 року, у задоволенні позову ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» до 
ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено у повному обсязі.
 
Судові рішеннямотивовані тим, що право позивача на звернення до суду з цим позовом виникає у нього не лише після використання всіх можливих позасудових способів врегулювання спору, а одночасно з ним, а наявність виконавчого напису за відсутності реального виконання боржником свого зобов`язання (добровільного чи примусового) не свідчить про припинення договірних правовідносин та не позбавляє кредитора права на судовий захист.Враховуючи те, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами поважності причин пропуску строку звернення до суду з цим позовом, а відповідачем заявлено про застосування строків позовної давності, то у зв`язку з цим позовні вимоги Банку після закінчення строку позовної давності не підлягають задоволенню.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
 
Укасаційній скарзі ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», посилаючись на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати оскаржувані судові рішення та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
 
У квітні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надійшла касаційна скарга ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 15 серпня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 23 березня 2017 року.
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 червня 2017 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі і витребувано цивільну справу з Приморського районного суду м. Одеси.
 
Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
У квітні 2018 року справу № 522/18454/15-ц передано до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 листопада 2019 року справу призначено до судового розгляду Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в кількості п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.
 
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржувані судові рішення є незаконними та необґрунтованими, оскільки висновки судів про те, що банком без поважних причин пропущено строк звернення до суду не відповідають обставинам справи та нормам матеріального і процесуального права. Вказує, що право звернення до суду за захистом порушеного права у позивача виникло з початку простроченої заборгованості, однак перебування виконавчого напису з 2010 року до 2014 року в органах примусового виконання є поважною причиною пропуску строку позовної давності. Зазначає, що поза увагою судів обох інстанцій залишилась та обставина, що одночасно заявляти вимоги про стягнення заборгованості та звернення стягнення на заставне майно забороняється, тому він до скасування виконавчого напису про звернення стягнення на автомобіль відповідача й не міг звернутися до суду з окремим позовом про стягнення заборгованості. Наголошує на тому, що якби він звернувся з позовною заявою про стягнення боргу в межах строків позовної давності за умови перебування на виконанні виконавчого листа, то йому було б відмовлено у задоволенні позову у зв`язку з подвійним стягненням. Також посилається на відсутність реального виконання боржником свого зобов`язання, що не свідчить про припинення договірних правовідносин між сторонами та не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобов`язання і не позбавляє кредитора права на отримання відсотків за користування кредитом і пені за несвоєчасну сплату кредиту. Одночасно посилається на те, що вимоги про нарахування відсотків не підпадають під строки позовної давності.
 
Інші учасники справи не скористались своїм правом на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги, відзиву на касаційну скаргу до касаційного суду не направили.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
Суди встановили, що 04 жовтня 2005 року між Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №014/55059/3178/73, згідно якого кредитор надав позичальнику кредит у вигляді невідновлювальної кредитної лінії з лімітом 130 693,00 доларів США, цей кредит надано на 60 місяців - з 
04 жовтня 2005 року до 03 жовтня 2010 року, сплата кредиту підлягала здійсненню щомісячно у розмірі 1/60 від суми отриманого кредиту, погашення відсотків за користування кредитом здійснюється щомісячно, процентна ставка за користування кредитом склала 14,50% річних (а. с. 5).
 
У пункті 5.1. вказаного договору сторонами було обумовлено, що позичальник зобов`язався здійснювати безготівковим платежем або готівкою в касу кредитора щомісячно до 15 числа кожного місяця, починаючи з місяця наступного за місяцем отримання кредиту, остаточне погашення отриманого кредиту повинно було бути здійснено до 03 жовтня 2010 року на відповідний рахунок кредитора.
 
05 жовтня 2005 року з метою забезпечення належного виконання кредитних зобов`язань позичальника, між Банком та ОСОБА_1 укладено договір застави транспортного засобу № 014/3178/73/54, згідно якого цей договір забезпечує вимоги заставодержателя - АППБ «Аваль», які витікають з кредитного договору від 04 жовтня 2005 року № 014/55059/3178/73, шляхом передачі у заставу, належного заставодавцю - ОСОБА_1 , автомобіля марки «Maserati quarttroporte», 2005 року випуску, чорного кольору, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 .
 
Також судами з наданого Банком розрахунку заборгованості за кредитним договором від 04 жовтня 2005 року № 014/55059/3178/73 було встановлено, що фактичне погашення заборгованості позичальником було припинено з 
15 березня 2009 року.
 
За порушення строків повернення кредиту чи сплати процентів позичальник зобов`язувався сплачувати банку за кожен день пеню в розмірі 0,5 % від суми простроченого платежу, за кожен день прострочення (пункт 9.1 кредитного договору).
 
У пункті 6.5 кредитного договору сторонами передбачено право Банку в разі недотримання позичальником умов цього договору вимагати дострокового повернення одержаного кредиту, сплати нарахованих за ним процентів, відшкодування збитків, заподіяних Банку внаслідок невиконання або неналежного виконання позичальником умов цього договору.
 
Також судами встановлено, що у пункті 10.4 вказаного кредитного договору сторони узгодили, що до правовідносин, пов`язаних з укладанням та виконанням цього договору застосовується загальний строк позовної давності тривалістю у три роки (а. с. 5-6).
 
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Згідно з положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Відповідно до вимог частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Перевіривши доводи касаційної скарги та дослідивши матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» підлягає задоволенню з огляду на таке.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Згідно зі статтею 4 ЦПК України 2004 року здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.
 
Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (стаття 213 ЦПК України 2004 року).
 
Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин (стаття 214 ЦПК України 2004 року).
 
Відповідно до частини першої статті 303, частини першої статті 304 ЦПК України 2004 року під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Справа розглядається апеляційним судом за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими главою 1 розділу V ЦПК України 2004 року.
 
Зазначеним вимогам ні рішення суду першої інстанції, ні ухвала суду апеляційної інстанції не відповідає, з огляду на таке.
 
Відповідно до положень статей 526, 530, 598, 599 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, установлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
 
Згідно із частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
 
У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
 
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
 
Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
 
Положеннями кредитного договору, пунктом 6.5 кредитного договору передбачено, що кредитор має право достроково стягувати заборгованість за кредитом, нараховані відсотки за користування кредитом та штрафні санкції, у випадках невиконання позичальником умов цього договору та /або договорів застави, інших договорів, що забезпечують погашення кредиту.
 
Суди встановили, що 13 вересня 2010 року Банк звернувся до приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Плахотіна М. П. із заявою про звернення стягнення на предмет застави в рахунок погашення кредитної заборгованості за вказаним кредитним договором в повному обсязі.
 
Таким чином ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» змінило строк виконання основного зобов`язання (частина друга статті 1050 ЦК України).
 
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
 
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 
257 ЦК України).
 
Для визначення моменту виникнення права на позов важливим є як об`єктивний (сам факт порушення права) так і суб`єктивний (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти. Для правильного застосування частини першої статті 261 ЦК України при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а і об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав.
 
За змістом статей 256, 267 ЦК України суд може відмовити в позові через сплив без поважних причин позовної давності звернення до суду лише в тому разі, коли позов є обґрунтованим. У разі безпідставності позовних вимог і спливу строку звернення до суду в позові належить відмовити за безпідставністю позовних вимог.
Така правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду України від 
10 червня 2015 року у справі № 6-267цс15, від 29 жовтня 2014 року у справі 
№ 6-152цс14.
 
Суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, відмовляючи в задоволенні позову ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» за пропуском позовної давності не з`ясували чи є обґрунтованими позовні вимоги Банку, не перевірили чи існує заборгованість відповідача перед Банком, а якщо така заборгованість існує, то в якому саме розмірі, оскільки лише після встановлення всіх цих обставин суд може вирішувати питання щодо застосування позовної давності у справі.
 
Оскільки судами першої та апеляційної інстанцій не було встановлено чи обґрунтовані позовні вимоги ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», то їх висновок про застосування позовної давності є передчасним.
 
Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
 
При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними подіями (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).
 
За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.
 
Відмовляючи у позові Банку за спливом позовної давності суди обох інстанцій виходили з того, що початок перебігу цього строку почався з 15 березня 
2009 року, тобто з того моменту коли боржник припинив здійснювати фактичне погашення кредитної заборгованості, однак суди залишили поза увагою ту обставину, що Банк після припинення внесення чергових платежів, а саме після 15 березня 2009 року, в межах загальної позовної давності (три роки) звернувся до приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Плахотіна М. П. з заявою про звернення стягнення на предмет застави в рахунок погашення всієї кредитної заборгованості за вказаним кредитним договором. 
 
Тому висновок судів обох інстанцій про необхідність обрахування спливу позовної давності з дня фактичного припинення сплати позичальником чергового платежу є неправильним, оскільки Банк звернувся з вимогою до відповідача за захистом свого порушеного права в межах загальної позовної давності та після отримання виконавчого листа, а саме після 13 вересня 
2010 року, позовна давність почала обраховуватися заново.
 
Також поза увагою судів першої та апеляційної інстанції залишилася та обставина, що до скасування Київським районним судом м. Одеси 26 лютого 2014 року виконавчого напису нотаріуса, яким були задоволені вимоги Банку щодо стягнення за рахунок заставного майна кредитної заборгованості, у кредитора не виникало право на судовий захист його інтересів.
 
Таке право у Банка виникло лише після скасування у судовому порядку вказаного у справі виконавчого напису нотаріуса.
 
Суди також не звернули уваги й на ту обставину, що порушені права Банку були задоволені за рахунок виконавчого напису нотаріуса, яке перебувало на виконанні у органів державної виконавчої служби, а боржник протягом трьох з половиною років не оскаржував вказаного виконавчого листа та свою заборгованість перед Банком не погашав та лише після спливу загальної позовної давності він звернувся до суду з позовом про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.
 
Отже, поза увагою судів обох інстанцій, саме в цій справі, залишилась та обставина, що боржник протягом строку загальної позовної давності не вчиняв жодних дій спрямованих на оскарження виконавчого напису нотаріуса, тому не звернення Банку в межах цього строку з позовними вимогами до суду не залежало від волі позивача у справі, оскільки до скасування вказаного напису права Банку не були порушеними.
 
Однак ні суд першої інстанції, ні суд апеляційної інстанції належним чином не перевірили доводів ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» стосовно того, що його права стали порушеними лише після скасування виконавчого напису нотаріуса судом за позовом боржника поданим до суду після закінчення позовної давності.
 
Тому саме в цій конкретній справі судами не було належним чином встановлено з урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, чи дійсно у Банка були поважні підстави для поновлення строку звернення до суду з такими позовними вимогами.
 
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 7 липня 2010 року № 2453-VI в редакції, що була чинною на час розгляду справи судами попередніх інстанцій).
 
Одним з елементів верховенства права є дотримання прав людини, зокрема права сторони спору на представлення її позиції та права на справедливий судовий розгляд (пункти 41 і 60 Доповіді «Верховенство права», схваленої Венеційською Комісією на 86-му пленарному засіданні, м. Венеція, 25-26 березня 2011 року).
 
Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
 
Ідея справедливого судового розгляду передбачає здійснення судочинства на засадах рівності та змагальності сторін.
 
Відповідно до частини першої статті 5 ЦПК України 2004 року суд зобов`язаний здійснювати правосуддя на засадах рівності учасників цивільного процесу перед законом і судом незалежно від будь-яких ознак.
 
Отже, розглядаючи справу в судовому порядку, суди першої та апеляційної інстанцій в порушення вимог статей 212-215, 303-304 ЦПК України 2004 року саме в цій справі не перевірили обставин, що мають значення для правильного вирішення спірних правовідносин, не з`ясували чи обґрунтовані позовні вимоги Банку, не врахували вищезазначених вимог матеріального права та не дослідили належним чином зібраних у справі доказів.
 
Також поза увагою судів першої та апеляційної інстанцій залишилась та обставина, що звертаючись до нотаріуса з заявою про видачу виконавчого напису на предмет застави в рахунок погашення всього розміру кредитної заборгованості Банк на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом, оскільки дострокове стягнення кредитної заборгованості змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору, а право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.
 
Після зміни строку виконання кредитного зобов`язання, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів, передбачених договором й після зміни строку виконання кредитного договору.
 
Разом з тим, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, відмовляючи у задоволенні позову навіть не перевірили чи відповідає наданий Банком розрахунок заборгованості позичальника умовам договору та обставинам справи.
 
На стадії касаційного розгляду справи суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій, та переоцінювати докази у справі з огляду на положення статті 400 ЦПК України, тому касаційна скарга ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» підлягає задоволенню, а оскаржувані судові рішення скасуванню з направленням справи на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Відповідно до пункту 1 частини третьої та частини четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
 
Оскільки судами порушено вищенаведені норми процесуального права, що призвело до неможливості встановити фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, ухвалені ними судові рішення не можуть вважатися законними і обґрунтованими, тому підлягають скасуванню з передачею справи на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.
 
Під час нового розгляду суду належить перевірити чи обґрунтовані позовні вимоги ПАТ «Райффайзен Банк Аваль»; чи відповідає розмір кредитної заборгованості умовам договору та вимогам законодавства; надати правову оцінку в сукупності з матеріалами справи поважності пропуску Банком строку звернення до суду з позовними вимогами з урахуванням наведених ним доводів щодо поновлення такого строку в сукупності з діями відповідача у справі щодо належного виконання ним умов кредитного договору, врахувати викладене та розглянути справу в установлені законом розумні строки з додержанням вимог матеріального і процесуального права. Належним чином дослідити та оцінити надані сторонами докази у справі, дати правову оцінку доводам і запереченням сторін та ухвалити законне і справедливе судове рішення відповідно до встановлених обставин та вимог закону.
 
Керуючись статтями 400, 402, 409, 411, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» задовольнити.
 
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 15 серпня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 23 березня 2017 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                                В. М. Сімоненко

Судді                                                                                                             А. А. Калараш

 С. Ю. Мартєв 

 Є. В. Петров

 С. П. Штелик