Ухвала
 
23 січня 2020 року
м. Київ
 
справа № 401/738/19
провадження № 61-1659ск20
 
Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Стрільчука В. А., розглянувши касаційну скаргу Спільного підприємства - Товариства з обмеженою відповідальністю «Світловодськпобут» на рішення Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 18 вересня 2019 року та постанову Кропивницького апеляційного суду від 12 грудня 2019 року в справі за позовом Спільного підприємства - Товариства з обмеженою відповідальністю «Світловодськпобут» до ОСОБА_1 про стягнення боргу за централізоване опалення,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У лютому 2018 року Спільне підприємство - Товариство з обмеженою відповідальністю «Світловодськпобут» (далі - ТОВ «Світловодськпобут») звернулося до суду з указаним позовом, в якому просило стягнути з ОСОБА_1 на свою користь 14 365,62 грн заборгованості за спожиту послугу з централізованого опалення, 1 171,97 грн - інфляційних втрат і 326,14 грн - трьох процентів річних.
 
Позов ТОВ «Світловодськпобут» обґрунтовано тим, що 03 вересня 2007 року між ним та ОСОБА_1 був укладений договір про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, за умовами якого відповідач зобов`язалася  сплачувати кошти за отримані послуги. 22 листопада 2016 року рішенням Виконавчого комітету Світловодської міської ради (далі - Виконавчий комітет) № 942 ОСОБА_1 було надано дозвіл на відключення квартири від мереж централізованого опалення та гарячого водопостачання за наявності технічної можливості встановлення індивідуального опалення. Постановою Світловодського міськрайонного суду від 25 травня 2018 року вказане рішення Виконавчого комітету визнано протиправним та скасовано. Тому у відповідача відсутній дозвіл на відключення від мереж централізованого опалення та гарячого водопостачання, а здійснене нею відключення є самовільним. Враховуючи, що будинок АДРЕСА_1 , в якому проживає відповідач, не відключений від мереж централізованого опалення, то теплопостачання надається і до її квартири. ОСОБА_1 відключила свою квартиру від централізованого опалення з порушенням порядку, передбаченого законом, а самовільне відключення від мереж централізованого опалення не є підставою для звільнення від оплати за послуги з теплопостачання. У зв`язку з несплатою відповідачем наданих їй послуг в неї виникла заборгованість, яка на 01 лютого 2019 року становить 14 365,62 грн.
 
Рішенням Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 18 вересня 2019 року в задоволенні позову відмовлено.
 
Постановою Кропивницького апеляційного суду від 12 грудня 2019 року (повний текст якої складено 17 грудня 2019 року) апеляційну скаргу ТОВ «Світловодськпобут» залишено без задоволення, а рішення Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 18 вересня 2019 року - без змін.
 
16 січня 2020 року ТОВ «Світловодськпобут» подало засобами поштового зв`язку касаційну скаргу на рішення Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 18 вересня 2019 року та постанову Кропивницького апеляційного суду від 12 грудня 2019 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просило скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.
 
Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки скарга подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню.
 
Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) не підлягають касаційному оскарженню: судові рішення у малозначних справах, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
 
Відповідно до пункту 1 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
 
Прожитковий мінімум для працездатних осіб обчислюється станом на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).
 
Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» передбачено, що у 2020 році прожитковий мінімум на одну працездатну особу в розрахунку на місяць установлено в розмірі з 01 січня 2020 року (на час подання касаційної скарги) -  2 102 грн.
 
Ціна позову  в цій справі становить 15 863,73 грн (14 365,62 грн + 1 171,97 грн + 326,14 грн), що станом на 01 січня 2020 року не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 102 грн х 100 = 210 200 грн). Тому справа № 401/738/19 є малозначною в силу вимог закону.
 
Малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, тому незалежно від того, визнав її такою суд першої чи апеляційної інстанції, враховуючи, що частина шоста статті 19 ЦПК України розміщена у Загальних положеннях цього Кодексу, які поширюються й на касаційне провадження, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.
 
Касаційна скарга містить посилання на випадки, передбачені підпунктами а), в) пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судові рішення у малозначній справі підлягають касаційному оскарженню.
 
Необхідність розгляду справи в касаційному порядку ТОВ «Світловодськпобут» обґрунтувало тим, що судами проігнорована усталена судова практика вищих судових інстанцій, не взято до уваги постанову Верховного Суду України                     від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1706цс15, постанови Верховного Суду          від 08 листопада 2018 року у справі № 344/7205/16-ц, від 04 березня 2019 року у справі № 234/18481/16-ц, від 13 травня 2019 року у справі № 447/2450/15-ц, від 25 березня 2019 року у справі № 576/2554/14-ц, від 25 липня 2019 року у справі № 415/7624/17, чим порушено формування єдиної правозастосовчої практики. Крім того, ця справа становить значний суспільний інтерес в місті Світловодську серед мешканців, оскільки всі дозволи на відключення від мереж централізованого опалення і гарячого водопостачання, надані Виконавчим комітетом, оскаржені та скасовані в судовому порядку. Оскаржувані судові рішення дозволять споживачам в судовому порядку розривати договори на постачання централізованого опалення без влаштування індивідуального опалення, що в подальшому може призвести до гідравлічного розбалансування системи централізованого опалення міста та значних технічних аварій у мережі.
 
Наведені заявником обставини, передбачені підпунктом а) пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, не дають підстав для висновку про те, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, оскільки висновки судів попередніх інстанцій в цій справі не суперечать судовій практиці Верховного Суду при вирішенні спорів, що виникають з подібних правовідносин.
 
Так, у постанові від 18 листопада 2019 року у справі № 401/2587/18 в подібних правовідносинах за участю позивача ТОВ «Світловодськпобут» Верховний Суд дійшов висновку, що при відмові від послуг центрального опалення і водопостачання відповідач діяв у межах укладеного між сторонами договору від 03 вересня            2007 року. 
 
Водночас у постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1706цс15 та в постановах Верховного Суду від 08 листопада 2018 року у справі № 344/7205/16-ц, від 04 березня 2019 року у справі № 234/18481/16-ц, від 13 травня 2019 року у справі № 447/2450/15-ц, від 25 березня 2019 року у справі   № 576/2554/14-ц, від 25 липня 2019 року у справі № 415/7624/17 встановлені обставини самовільного відключення споживачів від мереж централізованого опалення, тобто без дотримання Порядку відключення окремих житлових будинків від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води при відмові споживачів від централізованого теплопостачання, затвердженого наказом Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України від 22 листопада 2005 року № 4. Натомість у цій справі таких обставин не було встановлено. Заявник вказує, що дії відповідача з відключення від мереж централізованого опалення та гарячого водопостачання не можна вважати правомірними, оскільки у зв`язку із скасуванням судом  рішення Виконавчого комітету про надання дозволів на таке відключення правова підстава для вчинення вказаних дій відпала. Таким чином, наведені обставини не є подібними обставинам, встановленим у вищезгаданих постановах Верховного Суду, а доводи заявника про незастосування судами в цій справі викладених у них правових позицій є безпідставними.
 
Доводи касаційної скарги також не свідчать про наявність підстав, передбачених підпунктом в) пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, оскільки заявником не доведено наявність значного суспільного інтересу до цієї справи, а також гіпотетичної можливі настання негативних наслідків для мережі централізованого опалення.
 
Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають Конституції України, за статтею 129 якої основними засадами судочинства є, серед інших, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
 
Верховним Судом досліджено та взято до уваги: ціну позову, предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства й не встановлено випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.
 
Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суддя-доповідач відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
 
Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи      від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цих Рекомендацій скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, необхідно вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.
 
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services                            v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня  1997 року).
 
Європейський суд з прав людини вказує, що було б важко погодитися з тим, що Верховний Суд у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволило йому відфільтрувати справи, що надходять до нього, має бути пов`язаним з помилками нижчих судів при визначенні питання щодо надання комусь доступу до нього. В іншому випадку це може серйозно заважати роботі Верховного Суду і зробить неможливим виконання Верховним Судом своєї специфічної ролі. У прецедентній практиці Суду вже було підтверджено, що повноваження вищого суду щодо визначення своєї юрисдикції не можуть бути обмежені таким чином (рішення у справі ZUBAC v. CROATIA (Зубац проти Хорватії) від 05 квітня 2018 року).
 
Оскільки оскаржувані заявником судові рішення ухвалено у малозначній справі і вони не підлягають касаційному оскарженню, у відкритті касаційного провадження у справі необхідно відмовити.
 
У зв`язку з відмовою у відкритті касаційного провадження не підлягає окремому розгляду клопотання ТОВ «Світловодськпобут» про поновлення строку на касаційне оскарження рішення Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 18 вересня 2019 року та постанови Кропивницького апеляційного суду від 12 грудня 2019 року.
 
Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 1 частини шостої, частиною дев`ятою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України,
 
УХВАЛИВ:
 
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Спільного підприємства - Товариства з обмеженою відповідальністю «Світловодськпобут» на рішення Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 18 вересня 2019 року та постанову Кропивницького апеляційного суду від 12 грудня 2019 року в справі за позовом Спільного підприємства - Товариства з обмеженою відповідальністю «Світловодськпобут» до ОСОБА_1 про стягнення боргу за централізоване опалення.
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.
 
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Суддя                                                                                               В. А. Стрільчук