Дата документу 25.02.2020 Справа № 320/1553/19

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 
Єдиний унікальний № 320/1553/19 
Провадження №22-ц/807/719/20 
Головуючий в 1-й інстанції – Купавська Н.М.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2020 року                                         місто Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого, судді-доповідача	Кухаря С.В.	
суддів:	Крилової О.В., Полякова О.З.,	
секретар	Бабенко Т.І.,	

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Цимбалюк Михайла Григоровича на рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 30 жовтня 2019 року, ухвалене у м. Мелітополь (повний текст рішення складено 11 листопада 2019 року) у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: приватний нотаріус Мелітопольського міського нотаріального округу Запорізької області Малихіна Тетяна Анатоліївна та ОСОБА_3 , про поновлення строку позовної давності та визнання недійсним договору дарування житлового будинку,- 

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2019 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати поважними причини пропуску позовної давності для оспорювання договору дарування від 27 грудня 2017 року та визнати недійсним договір дарування будинку АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 27 грудня 2007 року, посвідчений приватним нотаріусом Мелітопольського міського нотаріального округу Запорізької області Малихіною Тетяною Анатоліївною, зареєстрований в реєстрі за № 1103, а також стягнути з відповідача понесені судові витрати у розмірі 5 768 грн. 40 коп. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що 27.12.2017 у нотаріуса він підписав договір, однак який саме договір він підписує йому не було відомо, української мови він не знає, навіть не розуміє її і не читає нею. Його онук ОСОБА_1 завірив його, що після укладання договору він залишиться власником будинку АДРЕСА_1 та за ним буде здійснений догляд. У березні-квітні 2018 року онук разом із родиною переїхав мешкати до позивача, допомагали йому та доглядали за ним. Починаючи з вересня 2018 року відношення онука змінилось, він перестав здійснювати допомогу позивачу. В грудні 2018 року в судовому засіданні під час розгляду іншої цивільної справи позивач дізнався, що 27.12.2017 він підписав договір дарування житлового будинку у зв`язку із чим вважає, що його онук увів його в оману, що стало підставою для звернення до суду із вказаним позовом. 

Рішенням Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 30 жовтня 2019 року, позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , треті особи: приватний нотаріус Мелітопольського міського нотаріального округу Запорізької області Малихіна Тетяна Анатоліївна та ОСОБА_3 , про поновлення строку позовної давності та визнання недійсним договору дарування житлового будинку задоволено частково.
Поновлено ОСОБА_2 строк позовної давності для звернення до суду з позовом про визнання недійсним договору дарування житлового будинку.
Визнано недійсним договір дарування житлового будинку АДРЕСА_1 від 27.12.2017, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області Малихіною Тетяною Анатоліївною, реєстр № 1103, в частині дарування ѕ частин вказаного житлового будинку.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати у розмірі 5 768 грн. 40 коп.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Цимбалюк Михайла Григоровича подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимоги в повному обсязі.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що договір дарування не передбачає проставлення тільки підпису під текстом договору, а передбачає попередню консультацію нотаріуса, здійснення заходів з підготовки необхідних документів та подання їх нотаріусу. Перед підписання договору дарування нотаріусом позивачу були роз`яснені зміст та правові наслідки укладеного договору, в тому числі і на російській мові. Вказані обстави свідчать про свідоме укладання позивачем договору дарування та відсутність підстав для задоволення позову.

Відповідно до відзивів на апеляційну скаргу, позивач ОСОБА_2 , представник позивача ОСОБА_4 , третя особа ОСОБА_3 зазначають, що під час розгляду справи судом першої інстанції надано належну правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами у справі, з`ясовано їх правову природу та як наслідок зроблено правильний висновок про задоволення позовних вимог, а апеляційна скарга зводиться до переоцінки досліджених доказів та не містить нормативно-правового обґрунтування. 

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав. 

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_5 та ОСОБА_6 15 серпня 1951 року уклали шлюбу, після укладення якого прізвище сторін зазначено як « ОСОБА_7 », про що свідчить копія свідоцтва про укладення шлюбу, актовий запис 563 (а.с.11).

Від вказаного шлюбу у сторін народились діти: ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народилась донька ОСОБА_8 та ІНФОРМАЦІЯ_2 народився син ОСОБА_9 , про що свідчать копії свідоцтв про народження (а.с. 10).

В період шлюбу ОСОБА_5 та ОСОБА_10 збудували на спільні кошти житловий будинок АДРЕСА_1 , який був оформлений на ОСОБА_5 згідно свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок від 20.06.1985 (а.с. 14-16). Таким чином, вказаний житловий будинок був спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_11 

ОСОБА_12 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , про що свідчить копія свідоцтва про смерть (а.с. 12).

Після її смерті відкрилася спадщина на належне їй майно, а саме: на 1/2 частину житлового будинку АДРЕСА_1 .

Спадкоємцями першої черги за законом після померлої ОСОБА_13 були: її діти та чоловік. Спадкова справа після померлої ОСОБА_13 не заводилася, заповіти не посвідчувалися.

Відповідно до рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 29.01.2019 за донькою позивача – третьою особою у справі ОСОБА_14 визнано право власності на ј частину житлового будинку АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після померлої ІНФОРМАЦІЯ_4 матері ОСОБА_15 . В цій частині визнано недійсним договір дарування будинку, укладений 27.12.2017 сторонами у справі.

Позивач, чоловік померлої ОСОБА_15 , прийняв спадщину шляхом фактичного вступу в управління та володіння спадковим майном, оскільки він проживав у спадковому будинку та користувався ним.

Син померлої ОСОБА_16 проживав за іншою адресою і спадщину після смерті матері не прийняв. 

ІНФОРМАЦІЯ_5 помер син позивача ОСОБА_16 , про що свідчить копія свідоцтва про смерть (а.с.13).

06 липня 2013 року позивач ОСОБА_2 склав заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Мелітопольського районного нотаріального округу Бондар Т.І., зареєстрований в реєстрі за № 1798, відповідно до якого на випадок своєї смерті належний йому будинок за АДРЕСА_1 він заповів: ОСОБА_17 , ІНФОРМАЦІЯ_6 та ОСОБА_18 , ІНФОРМАЦІЯ_7 (а.с.20-22).

27 грудня 2017 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 був укладений договір дарування житлового будинку, посвідчений приватним нотаріусом Мелітопольського міського нотаріального округу Запорізької області Малихіною Т.А., зареєстрований в реєстрі за №1103, відповідно до умов якого ОСОБА_2 передав безоплатно у власність, а ОСОБА_1 прийняв у власність як дарунок житловий будинок АДРЕСА_1 , що розташований на неприватизованій земельній ділянці, загальною площею 0,0611га (а.с.94-95).

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що строк позовної давності пропущено позивачем з поважних причин і він підлягає поновленню, а з огляду на підтвердження доводів позивача з приводу відсутності у нього під час укладення спірного договору дарування волевиявлення не безоплатну передачу майна у власність відповідача, позивачем допущено помилку при укладенні спірного договору, а тому він підлягає визнанню недійсним. 

З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів апеляційного суду. 

Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Правовим наслідком укладання договору дарування є безповоротне припинення права власності у дарувальника на майно, що є предметом договору, та виникнення права власності на нього в обдарованої особи. Особливість договору дарування полягає у тому, що цей договір є безоплатним, а тому дарувальник не набуває права на зустрічні дії майнового чи немайнового характеру з боку обдарованої особи.

Звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним договору дарування, позивач зазначив, що уклав спірний договір дарування унаслідок помилки, оскільки сподівався на те, що відповідач буде піклуватися про нього.

Згідно із статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Правові наслідки вчинення правочину під впливом помилки визначені у статті 229 ЦК України: якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням.

Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", правочин, вчинений під впливом помилки відповідно до статті 229 ЦК України, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилась сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка мала місце, а також що вона має істотне значення. Не має правового значення помилка щодо одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією із сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Правова позиція Верховного Суду України щодо предмету доказування у справах про визнання недійсними договорів дарування на підставі статті 229 ЦК України викладене у постановах від 11 листопада 2015 року (провадження № 6-1124цс15), від 02 грудня 2015 року (провадження №6-2087цс15), від 03 лютого 2016 року (провадження №6-1364цс15), від 20 квітня 2016 року (провадження № 6-372цс16).

Так, вирішуючи питання про наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладання договору дарування замість договору довічного утримання, суду необхідно встановити: вік позивача, його стан здоров`я та потребу у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного: відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдарованому та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладання договору дарування, тощо. Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими. 

В ході судового розгляду встановлено, що позивач є особою похилого віку (88 років), хворіє багатьма хронічними захворюваннями, потребує сторонньої допомоги, при цьому після укладення оспорюваного договору позивач продовжує проживати у спірному будинку, а також несе витрати на його утримання та оплату комунальних послуг, спірний житловий будинок був і є єдиним житлом позивача. 

Суд вірно врахував при ухваленні рішення і пояснення нотаріуса який посвідчував спірну угоду, за поясненнями якої ОСОБА_2 дійсно не володів українською мовою, вона сама йому на свій розсуд здійснювала переклад на російську мову. Однак при цьому, про це в договорі нотаріусом зазначено не було і фактично підтверджує те, що одна зі сторін договору не володіла мовою якою він був складений, а тому і не могла розуміти самостійно дійсну суть угоди. При цьому, перекладача при підписанні угоди задіяно не було, переклад тексту договору на мову якою володіла сторона за договором здійснено не було. 

Колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що позивач не мав волевиявлення під час укладання ним договору на безоплатну передачу у власність відповідача будинку, і помився щодо правової природи правочину, прав та обов`язків, які виникають після укладання цього договору між ним та відповідачем, оскільки фактично залишився без майна і за віком та станом здоров`я потребує утримання.

Таким чином, ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку та дійшов правильного висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахування наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 379, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Цимбалюк Михайла Григоровича залишити без задоволення, а рішення Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 30 жовтня 2019 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повна постанова складена 28 лютого 2020 року.

Судді:                                                                С. В. Кухар

                                                               О. В. Крилова

О. З. Поляков