Постанова
Іменем України
 
27 листопада 2019 року                               
м. Київ                                                               
 
справа № 321/1179/16-ц
провадження № 61-28974св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
 
головуючого - Луспеника Д. Д., 
суддів: Воробйової І. А. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Кривцової Г. В., Лідовця Р. А., 
 
учасники справи:
позивачі:  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
відповідачі:фізична особа-підприємець ОСОБА_5 , фізична особа-підприємець ОСОБА_6 ,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу  ОСОБА_4 на рішення Михайлівського районного суду Запорізької області від 27 червня 2017 року у складі судді Олійника М. Ю. та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 11 жовтня 2017 року у складі колегії суддів: Трофимової Д. А., Крилової О. В.,  Бєлки В. Ю.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1.    Описова частина 
 
Короткий зміст позовних вимог
У вересні 2016 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звернулися до суду з позовами до фізичної особи-підприємця  ОСОБА_5 та фізичної особи-підприємцяОСОБА_6  про визнання дій неправомірними, визнання недійсними наказів про звільнення, зобов`язання змінити формулювання підстав звільнення, стягнення заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку, вихідної допомоги і середнього заробітку за час затримки розрахунку, відшкодування моральної шкоди.
Ухвалою Михайлівського районного суду Запорізької області від 13 лютого 2017 року позовні заяви ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 об`єднані в одне провадження.
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що вони працювали продавцями продовольчих товарів у магазинах, що належать фізичній особі-підприємцю ОСОБА_5 та  фізичній особі-підприємцю ОСОБА_6 01 серпня 2016 року фізична особа-підприємець ОСОБА_5 видала накази № 12, 13 та 14 про звільнення ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , з роботи на підставі пункту 2 статті 41 КЗпП України.  01 серпня 2016 року ФОП ОСОБА_6 видав наказ № 7 про звільнення ОСОБА_4 з роботи на підставі пункту 2 статтті 41 КЗпП України.
Позивачі вважають неправомірними дії відповідачів щодо порядку проведення інвентаризації у магазині «ІНФОРМАЦІЯ_1», а також прийняття рішення про звільнення їх з роботи з підстав, що передбачені пунктом 2 статті 41 КЗпП України. Підставою звільнення позивачів слугувало виникнення в магазинах недостачі, проте належних доказів їх причетності до недостачі у роботодавця на момент звільнення не було. Позивачі, на їх думку, не були причетні до виникнення недостачі, тому ними не були підписані відповідні акти інвентаризації на її підтвердження.
Також позивачі вказували, що під час їхньої роботи в магазинах були порушення зі сторони приватних підприємців. Так, вони були змушені виконували роботу, яка не мала відношення до їхніх прямих обов`язків, а саме: розвантаження товарів, опалювання та прибирання приміщень магазину і прилеглої території, а також здійснення охорони наявного товару. У порушення умов трудового договору та статей 74, 75, 79, 94, 106, 110 КЗпП України відповідачі не надавали позивачам щорічні відпустки. Крім того, відповідач ОСОБА_5 не виплачувала кошти за роботу в надурочний час та ніколи не повідомляла позивачів про розміри оплати праці.
У зв`язку з невиконанням відповідачами законодавства про працю та умов трудового договору позивачі особисто подали приватним підприємцям заяви про звільнення на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України, проте вказані заяви були проігноровані. Фактичні обставини вказують на те, що їх було звільнено з підстав недовіри за надуманими результатами інвентаризації від 25 липня 2016 року.
Відповідачі порушили вимоги статті 48 КЗпП України та Інструкцію про порядок ведення трудових книжок працівників від 23 липня 1993 року № 58. Фізична особа-підприємецьОСОБА_5 не ознайомила позивачів з кожним записом, що вносився до трудової книжки на підставі наказу (розпорядження) про призначення на роботу, переведення і звільнення.
Відповідачі на порушення вимог статей 116, 117 КЗпП України 01 серпня 2016 року звільнили позивачів з роботи, при цьому в день звільнення розрахунок з працівниками проведено не було.
Ураховуючи викладене, позивачі просили визнати неправомірними дії відповідачів щодо проведення інвентаризації товарно-матеріальних цінностей у магазині «ІНФОРМАЦІЯ_1», скасувати накази про їхнє звільнення, зобов`язати відповідачів змінити формулювання підстав звільнення у їхніх трудових книжках, вказавши причину звільнення «за власним бажанням відповідно до частини 3 статті 38 КЗпП України з 25 липня 2016 року», стягнути на їх користь заробітну плату, компенсацію за невикористану відпустку, компенсацію середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а також стягнути по 5 000 грн кожному позивачу на  відшкодування моральної шкоди.
Ухвалою Михайлівського районного суду Запорізької області від 13 лютого 2017 року позовні заяви ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 об`єднані в одне провадження.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
Рішенням Михайлівського районного суду Запорізької області від 27 червня 2017 року  позови ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 задоволено частково.
Визнано незаконним наказ фізичної особи - підприємця  ОСОБА_5 від 01 серпня 2016 року № 12 про звільнення ОСОБА_1 з посади продавця в частині формулювання причин звільнення.
Змінено формулювання причин звільнення ОСОБА_1 , викладених в наказі фізичної особи-підприємцяОСОБА_5 від 01 серпня 2016 року № 12, із «звільнення на підставі пункту 2 частини першої статті 41 КЗпП України (винних дій працівника, який безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довіри до нього з боку власника або уповноваженого ним органу) на «звільнення на підставі частини 1 статті 38 КЗпП України, за власним бажанням».
Стягнуто з фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди 500 грн.
У задоволенні іншої частини позову ОСОБА_1 відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
Визнано незаконним наказ фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 від 01 серпня 2016 року № 14 про звільнення ОСОБА_2 з посади продавця в частині формулювання причин звільнення.
Змінено формулювання причин звільнення ОСОБА_2 , викладених в наказі фізичної особи-підприємця  ОСОБА_5 від 01 серпня 2016 року № 14, із «звільнення на підставі пункту 2 частини першої статті 41 КЗпП України (винних дій працівника, який безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довір`я до нього з боку власника або уповноваженого ним органу) на «звільнення на підставі частини 1 статті 38 КЗпП України, за власним бажанням».
Стягнуто з фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 на відшкодування моральної шкоди 500 грн. У задоволенні іншої частини позову ОСОБА_2 відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат. 
Визнано незаконним наказ фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 від 01 серпня 2016 року № 13 про звільнення ОСОБА_3 з посади продавця в частині формулювання причин звільнення.
Змінено формулювання причин звільнення ОСОБА_3 , викладених в наказі фізичної особи-підприємця  ОСОБА_5 від 01 серпня 2016 року № 13, із «звільнення на підставі пункту 2 частини першої статті 41 КЗпП України (винних дій працівника, який безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довір`я до нього з боку власника або уповноваженого ним органу) на «звільнення на підставі частини 1 статті 38 КЗпП України, за власним бажанням».
Стягнуто з фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 на відшкодування моральної шкоди 500 грн. У задоволенні іншої частини позову ОСОБА_3 відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
Визнано незаконним наказ фізичної особи-підприємця ОСОБА_6 від 01 серпня 2016 року № 7 про звільнення ОСОБА_4 з посади продавця в частині формулювання причин звільнення.
Змінено формулювання причин звільнення ОСОБА_4 , викладених в наказі фізичної особи-підприємця  ОСОБА_6 від 01 серпня 2016 року № 7, із «звільнення на підставі пункту 2 частини першої статті 41 КЗпП України (винних дій працівника, який безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довір`я до нього з боку власника або уповноваженого ним органу) на «звільнення на підставі частини 1 статті 38 КЗпП України, за власним бажанням».
Стягнуто з фізичної особи-підприємця ОСОБА_6 на користь ОСОБА_4 на відшкодування моральної шкоди 500 грн. У задоволенні іншої частини позову ОСОБА_4 відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що винні дії працівників встановлені не були, а сам факт виявлення недостачі матеріальних цінностей не може бути підставою для розірвання трудового договору у зв`язку із втратою довіри. 
Під час розгляду справи не було встановлено фактів невиконання роботодавцями законодавства про працю, тому підстави для зміни формулювання причин звільнення на частину третю статті 38 КЗпП України відсутні. 
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог у частині визнання неправомірними дій відповідачів щодо проведення інвентаризації, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що це не є належним способом захисту порушеного права.
 
Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції
Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 11 жовтня 2017 року апеляційні скарги ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , фізичної особи - підприємця ОСОБА_5 , фізичної особи - підприємця ОСОБА_6 відхилено.
Рішення Михайлівського районного суду Запорізької області від 27 червня 2017 року залишено без змін.
Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що у роботодавців фізичної особи-підприємця  ОСОБА_5 та фізичної особи-підприємця  ОСОБА_6 були відсутні підстави для винесення 01 серпня 2016 року наказів про звільнення позивачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 за пунктом 2 частини першої статті 41 КЗпП України.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У касаційній скарзі ОСОБА_4 , посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та справу передати на новий розгляд.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
Ухвалою судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних 
і кримінальних справ від 07 грудня 2017 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі.
Відповідно до пункту 6 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ діяв у межах повноважень, визначених процесуальним законом, до початку роботи Верховного Суду та до набрання чинності відповідним процесуальним законодавством, що регулює порядок розгляду справ Верховним Судом.
15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», 
за якими судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд (стаття 388 ЦПК України).
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIIІ «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку 
за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
22 травня 2018 року справу передано до Верховного Суду.
У червні 2019 року згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями справа передана судді-доповідачеві.
Ухвалою Верховного Суду від 13 листопада 2019 року справу за позовами ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 , фізичної особи-підприємця ОСОБА_6 про визнання дій неправомірними, визнання недійсними наказів про звільнення, зобов`язання змінити формулювання підстав звільнення, стягнення заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку, вихідної допомоги і середнього заробітку за час затримки розрахунку, стягнення моральної шкоди призначено до судового розгляду  в складі колегії з п`яти суддів. 
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
Касаційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не повно встановив обставини справи, які мають суттєве значення.  В оскаржуваному рішення суд зазначив, що матеріали справи не містять відомостей про отримання роботодавцями заяв про звільнення ОСОБА_4 , тому судом не може бути змінена дата звільнення. Разом з тим згідно із заявою ОСОБА_4 від 25 липня 2016 року, вона звернулася до фізичної особи-підприємця ОСОБА_6 з проханням звільнити її на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України. Крім того, судом порушено норми процесуального права, оскільки позивачі просили суд зобов`язати відповідачів змінити формулювання підстав звільнення у їхніх трудових книжках, вказавши причину звільнення «за власним бажанням відповідно до частиною 3 статті 38 КЗпП України».
 
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
У січні 2018 року до Верховного Суду надійшли заперечення на касаційну скаргу від фізичної особи-підприємця ОСОБА_6 , у яких він просив скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій у частині задоволення позовних вимог та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовів.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Відповідно до трудового договору від 03 серпня 2009 року за № 08800900050 між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 укладено трудовий договір, відповідно до якого приватний підприємець ОСОБА_5 прийняла на роботу ОСОБА_1 продавцем.
Відповідно до заяви ОСОБА_1 від 25 липня 2016 року вона звернулася до фізичної особи - підприємця ОСОБА_5 з проханням звільнити її на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України.
Відповідно до заяви ОСОБА_1 від 29 липня 2016 року вона звернулася до фізичної особи - підприємця ОСОБА_5 з проханням видати їй трудову книжку, довідку про середню заробітну плату та розрахункові суми, що повинні їй бути виплачені при звільненні.
Відповідно до  відповіді фізичної особи - підприємця ОСОБА_5 , наданої 30 липня 2016 року, ОСОБА_1 повідомлено, що прийнято рішення про часткове задоволення заяв у частині видачі трудової книжки та довідки про середню заробітну плату, у задоволенні іншої частини заяви відмовлено, оскільки відсутні підстави для звільнення ОСОБА_1 за частиною третьою статті 38 КЗпП України. За наслідками інвентаризації товарно-матеріальних цінностей, грошових коштів, документів та розрахунків у магазині «ІНФОРМАЦІЯ_1», проведеної 25 липня 2016 року за участі ОСОБА_1 , було виявлено нестачу. У зв`язку з відмовою ОСОБА_1 від підписання акта інвентаризації та надання пояснень з приводу нестачі, за заявою ФОП ОСОБА_6 Михайлівським ВП Василівського ВП ГУНП у Запорізькій області відкрито кримінальне провадження за статтею 191 КК України та проводиться досудове розслідування.
Відповідно до наказу за від 01 серпня 2016 року № 12 ОСОБА_1 звільнено з роботи на підставі пункту 2 частини першої статті 41 КЗпП України.
Згідно з трудовим договором від 03 серпня 2009 року № 08800900053, між ОСОБА_5 та ОСОБА_2 укладено трудовий договір,  відповідно до якого приватний підприємець ОСОБА_5 прийняла на роботу ОСОБА_2 продавцем.
Відповідно до заяви ОСОБА_2 від 25 липня 2016 року вона звернулася до фізичної особи - підприємця ОСОБА_5 з проханням звільнити її на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України.
Згідно із заявою ОСОБА_2 від 29 липня 2006 року вона звернулася до фізичної особи - підприємця ОСОБА_5 з проханням видати їй трудову книжку, довідку про середню заробітну плату та розрахункові суми, які повинні їй бути виплачені при звільненні.
Відповідно до відповіді фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 , що надана 30 липня 2016 року ОСОБА_2 повідомлено, що прийнято рішення про часткове задоволення заяв у частині видачі трудової книжки та довідки про середню заробітну плату, в іншій частині задоволення заяв відмовлено, підстави для звільнення ОСОБА_2 за частиною третьою статті 38 КЗпП України відсутні. За наслідками інвентаризації товарно-матеріальних цінностей, грошових коштів, документів та розрахунків у магазині «ІНФОРМАЦІЯ_1» було виявлено нестачу. У зв`язку з відмовою ОСОБА_2 від підписання акту інвентаризації та надання пояснень з приводу нестачі, за заявою ФОП ОСОБА_6 . Михайлівським ВП Василівського ВП ГУНП у Запорізькій області відкрито кримінальне провадження за статтею 191 КК України та проводиться досудове розслідування.
Відповідно до наказу від 01 серпня 2016 року № 14 ОСОБА_2 звільнено з роботи на підставі пункту 2 статті 41 КЗпП України.
Згідно з трудовим договором від 03 серпня 2009 року № 08800900052 між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 укладено трудовий договір,  відповідно до якого приватний підприємець ОСОБА_5 прийняла на роботу ОСОБА_3 продавцем.
Відповідно до заяви ОСОБА_3 від 25 липня 2016 року вона звернулася до фізичної особи - підприємця ОСОБА_5 з проханням звільнити її на підставі частини 3 статті 38 КЗпП України.
Відповідно до заяви ОСОБА_3 від 29 липня 2016 року, вона звернулася до фізичної особи - підприємця ОСОБА_5 з проханням видати їй трудову книжку, довідку про середню заробітну плату та розрахункові суми, які повинні їй бути виплачені при звільненні.
Згідно з відповіддю фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 , яка надана 30 липня 2016 року, ОСОБА_3 повідомлено, що прийнято рішення про часткове задоволення заяв у частині видачі трудової книжки та довідки про середню заробітну плату, в іншій частині задоволення заяв відмовлено, підстави для звільнення ОСОБА_3 за частиною третьою статті 38 КЗпП України відсутні. За наслідками інвентаризації товарно-матеріальних цінностей, грошових коштів, документів та розрахунків в магазині «ІНФОРМАЦІЯ_1» було виявлено нестачу. У зв`язку з відмовою ОСОБА_3 від підписання акта інвентаризації та надання пояснень з приводу нестачі, за заявою ФОП ОСОБА_6 . Михайлівським ВП Василівського ВП ГУНП у Запорізькій області відкрито кримінальне провадження за статтею 191 КК України та проводиться досудове розслідування.
Відповідно до наказу від 01 серпня 2016 року № 13 ОСОБА_3 звільнено з роботи на підставі пункту 2 статті 41 КЗпП України.
Згідно з заявою ОСОБА_4 від 25 липня 2016 року, вона звернулася до фізичної особи-підприємця ОСОБА_6 із проханням звільнити її на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України.
Відповідно до заяви ОСОБА_4 від 29 липня 2016 року вона звернулася до фізичної особи - підприємця ОСОБА_6 з проханням видати їй трудову книжку, довідку про середню заробітну плату та розрахункові суми, які повинні їй бути виплачені при звільненні.
Згідно з відповіддю фізичної особи-підприємця ОСОБА_6 , яка була надана 30 липня 2016 року, ОСОБА_4 повідомлено, що прийнято рішення про часткове задоволення заяв у частині видачі трудової книжки та довідки про середню заробітну плату, в іншій частині у задоволенні заяв відмовлено, підстави для звільнення ОСОБА_4 за частиною третьою статті 38 КЗпП  відсутні. 
За наслідками інвентаризації товарно-матеріальних цінностей, грошових коштів, документів та розрахунків у магазині «ІНФОРМАЦІЯ_1» було виявлено нестачу. У зв`язку з відмовою ОСОБА_4 від підписання акта інвентаризації та надання пояснень з приводу нестачі, за заявою ФОП ОСОБА_6 . Михайлівським ВП Василівського ВП ГУНП у Запорізькій області відкрито кримінальне провадження за статтею 191 КК України та проводиться досудове розслідування.
Відповідно до наказу  від 01 серпня 2016 року № 7 ОСОБА_4 звільнено з роботи на підставі пункту 2 статті 41 КЗпП України.
Відповідно до акта контрольної перевірки інвентаризації цінностей у магазині «ІНФОРМАЦІЯ_1» від 18 липня 2016 року було виявлено недостачу в сумі 99 850,69 грн.
Згідно з актом контрольної перевірки інвентаризації цінностей в магазині «ІНФОРМАЦІЯ_1» від 19 липня 2016 року було виявлено недостачу в сумі 60 815,66 грн.
Відповідно до акта контрольної перевірки інвентаризації цінностей в магазині «ІНФОРМАЦІЯ_1» від 25 липня 2016 року недостача склала 113 400,65 грн.
Від підпису у вказаних актах і надання пояснень продавці ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 відмовилися, що підтверджується відповідними актами.
Актом внутрішнього аудиту результатів інвентаризації товарно-матеріальних цінностей у магазині «ІНФОРМАЦІЯ_1» за період з 10 квітня по 25 липня 2016 року, від 15 листопада 2016 року, було виявлено помилку в зазначенні періоду і уточнено суму недостачі, що склала 99 389,73 грн.
 
2.    Мотивувальна частина 
 
Позиція Верховного Суду
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до положень частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Касаційна скарга  підлягає частковому задоволенню.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до частини першої статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 41 КЗпП України крім підстав, передбачених статтею 40 цього Кодексу, трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний також у випадках: винних дій працівника, який безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довір`я до нього з боку власника або уповноваженого ним органу.
Частково задовольняючи позов, суди виходили з того, що звільнення позивачів за пунктом 2 частини першої статті 41 КЗпП України відбулось з порушенням трудового законодавства України, у зв`язку із чим суд визнав накази незаконними та стягнув моральну шкоду.
Змінюючи формулювання звільнення позивачів з пункту 2 частини першої статті 41 КЗпП України на частину 1 статті 38 КЗпП України, суд апеляційної інстанції посилався на те, що роботодавцем порушено законодавство про працю.
Судами попередніх інстанцій установлено, що ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 працювали продавцями продовольчих товарів у магазинах, що належать ФОП ОСОБА_5 та ФОП ОСОБА_6 .
Згідно з заявами від 25 липня 2016 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4  звернулися до фізичної особи - підприємця ОСОБА_5 та фізичної особи - підприємця ОСОБА_6 з проханням звільнити їх на підставі частини 3 статті 38 КЗпП України.
Відповідно до наказу від 01 серпня 2016 року № 14 ОСОБА_2 звільнено з роботи на підставі пункту 2 статті 41 КЗпП України.
Відповідно до наказу № 13 від 01 серпня 2016 року ОСОБА_3 звільнено з роботи на підставі пункту 2 статті 41 КЗпП України.
Відповідно до наказу  від 01 серпня 2016 року № 7 ОСОБА_4 звільнено з роботи на підставі пункту 2 статті 41 КЗпП України.
Відповідно до наказу за від 01 серпня 2016 року № 12 ОСОБА_1 звільнено з роботи на підставі пункту 2 частини першої статті 41 КЗпП України.
Звертаючись до суду з позовом  ОСОБА_4 просила визнати неправомірними дії відповідачів щодо проведення інвентаризації товарно-матеріальних цінностей у магазині «ІНФОРМАЦІЯ_1», скасувати накази про їх звільнення, зобов`язати відповідачів змінити формулювання підстав звільнення у їх трудових книжках, вказавши причину звільнення «за власним бажанням у відповідності до частини 3 статті 38 КзпП України з 25 липня 2016 року», стягнути на їх користь заробітну плату, компенсацію за невикористану відпустку, компенсацію середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а також стягнути по 5 000 грн кожному позивачу на  відшкодування моральної шкоди, посилаючись на порушення трудового законодавства України.
Пунктом 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз`яснено, при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з`ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові. Суд не в праві визнати звільнення правильним виходячи з обставин, з якими власник або уповноважений ним орган не пов`язували звільнення. 
Отже, суд не має права змінити формулювання причин звільнення з тих підстав, з якими роботодавець не пов`язував обставини звільнення.
Відповідно до частини третьої статті 235 КЗпП України у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов`язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. 
Вищезазначені положення матеріального закону апеляційним судом залишено поза увагою, вирішуючи спір, суд на порушення вимог статті 235 КЗпП України змінив не формулювання причини звільнення відповідачів, а його підстави: із «звільнення на підставі пункту 2 частини першої статті 41 КЗпП України (винних дій працівника, який безпосередньо обслуговує грошові, товарні або культурні цінності, якщо ці дії дають підстави для втрати довір`я до нього з боку власника або уповноваженого ним органу) на «звільнення на підставі частини 1 статті 38 КЗпП України, за власним бажанням».
У зв`язку з наведеним оскаржувану судову постанову апеляційного суду не можна вважати законною й обґрунтованою.
Відповідно до вимог частин першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Оскільки суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати нові обставини, які не були встановлені судами попередніх інстанції, збирати нові докази та давати їм оцінку, то справу необхідно передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: суд не дослідив зібрані у справі докази; або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.
Керуючись статтями 400, 402, 409, 411, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.
 
Ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 11 жовтня 2017 року скасувати та передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                 Д. Д. Луспеник 

Судді:                                                                           І. А. Воробйова 

                                                                                       Б. І. Гулько

                                                                                        Г. В. Кривцова

                                                                                        Р. А. Лідовець