КИЇВСЬКИЙ  АПЕЛЯЦІЙНИЙ   СУД   

Справа  758/14994/16-ц                                                       Головуючий у І-й інстанції - Ларіонова Н.М.
апеляційне провадження № 22-ц/824/869/2020                               Доповідач Заришняк Г.М.
 
ПОСТАНОВА 
                                                                ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
27 лютого  2020 рокуКиївський апеляційний суд в складі суддів судової палати з розгляду цивільних справ:             
Головуючого - Заришняк Г.М.
Суддів -  Мараєвої Н.Є.,  Рубан С.М.
при секретарі Діденку А.С.
розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою    ОСОБА_1 , на рішення Подільського районного суду міста Києва від 17 липня 2019 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , що діє як законний представник неповнолітнього ОСОБА_1 , про вселення та визначення порядку користування житловим приміщенням, -
 
ВСТАНОВИВ:
 
            В грудні 2016 р. позивач ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , як законного представника неповнолітнього ОСОБА_1 .
В обґрунтування позову вказувала, що рішенням Подільського районного суду м. Києва від 10.09.2014 р. за позивачем визнано право власності на 1/3 частину 2-кімнатної квартири  АДРЕСА_1 . Але відповідачі заперечують проти її проживання в даній квартирі, чинять   перешкоди в її користуванні та не впускають ОСОБА_2 до квартири. Посилаючись на те, що такими діями відповідачі порушують її права як власника, просила задовольнити позов. 
            Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 17 липня 2019 року позов ОСОБА_2 задоволено частково.
            Вселено ОСОБА_2 до квартири АДРЕСА_1 . 
            В частині позовних вимог про визначення порядку користування квартирою АДРЕСА_1 - відмовлено.
            В апеляційній скарзі ОСОБА_4 , діюча як законний представник неповнолітнього ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм  матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
            23 січня 2020 р. ОСОБА_1 виповнилося 18 років.
 В судовому засіданні суду апеляційної інстанції  представник ОСОБА_1 підтримав апеляційну скаргу з підстав та доводів, викладених в ній.
Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про причини неявки суд не сповістили.
            Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність й обгрунтованність постановленого рішення суду в цій частині, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Задовольняючи позов  ОСОБА_2 частині її вселення у спірну квартиру, суд першої інстанції виходив з доведеності та обґрунтованості позовних вимог.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, виходячи з наступного.
Як вбачається з матеріалів справи і це було встановлено судом, що рішенням Подільського районного суду м. Києва від 10 вересня 2014 року було задоволено позов   ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , що діє  як законний представник неповнолітнього ОСОБА_1 , про визнання права власності  в порядку спадкування за законом. Даним рішення  за ОСОБА_2 в порядку спадкування за законом  визнано  право власності  на 1/3 частину квартири  АДРЕСА_1 (справа №758/1961/14-ц). Вказане рішення набрало законної сили  17 листопада 2014 року.
На час розгляду  даної справи співвласниками  спірної квартири є:  позивач ОСОБА_2 , якій належить  право власності  на 1/3  частину квартири на підставі  рішення Подільського районного суду м. Києва від 10 вересня 2014 року, відповідач ОСОБА_3 , якому належить  право власності  на 1/3  частина квартири на підставі свідоцтва про право   на спадщину за законом від 20 листопада 2018 року, виданого Третьою державною нотаріальною конторою за реєстром №3797; неповнолітній  ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , законним представником  якого є відповідач ОСОБА_4 , якому належить  право власності  на 1/3 частину квартири на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом  від 20 листопада 2018 року, виданого  Третьою  державною нотаріальною конторою  за реєстром  №3-800. Право власності  сторін  у справі  зареєстровано  у встановленому  законом порядку. 
            З матеріалів справи слідує й дана обставина не заперечується сторонами, що  спірна квартира  складається  із 2-х ізольованих кімнат, загальна площа квартири становить 51,3 кв. м., житлова- 29,8 кв.м. (1 кімната 12,4 кв.м,  друга- 17,4 кв. м.).
З матеріалів справи слідує, що позивачка  та її малолітні діти  ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2   та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , не зареєстровані  у спірній квартирі. Відповідач  ОСОБА_1   також не зареєстрований  в даній квартирі.
В спірному помешканні зареєстровані та проживають: відповідач ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зі своїми малолітніми  дітьми ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , займаючи  кімнату, житловою площею 17.4 кв.м,;  ОСОБА_4  зі своїм  сином ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , проживають без реєстрації, займаючи кімнату 12,4 кв.м. 
Звертаючись  з даним позовом до суду, позивачка  вказувала на те, що їй, як власнику, чиняться перешкоди  у вселенні та користуванні  належною їй 1/3 частиною  спірної квартири АДРЕСА_1 .
Відповідно до ч.1 ст. 321 ЦК України  ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності або обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Згідно з ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. 
Як визначено в ч.ч.1, 2, 3, 7 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Частиною першої статті 1 Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 1952 року встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Згідно з вимогами  статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі.
Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
З матеріалів справи слідує, що сторони визнали та підтвердили, що в даній квартирі зареєстровані та проживають: відповідач ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зі своїми малолітніми дітьми ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , займаючи кімнату житловою площею 17.4 кв.м; а відповідач ОСОБА_4 зі своїм неповнолітнім сином ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , проживають без реєстрації, займаючи кімнату 12,4 кв.м.
Судом встановлено, що між сторонами виник спір  з приводу того, що сторона відповідачів заперечує проти проживання позивача у вказані квартирі, посилаючись на неможливість проживання сімей всіх трьох співвласників у  2-кімнатній квартирі, а тому посилання  в апеляційній скарзі на те, що  відповідачі ніколи не чинили перешкоди у користуванні  позивачем своєю власністю, не заслуговують на увагу.
Дана обставина   зумовила звернення позивача до суду з даним позовом.
Як видно з матеріалів справи, 27.11.2014 р. позивач ОСОБА_2 зверталась до Подільського РУ ГУ МВС України в місті Києві із заявою про те, що її не впускають до вищевказаної квартири. Висновком органу внутрішніх справ від 15.12.2014 р. № 20824 підтверджено, що при виході разом з працівником міліції двері заявникові ніхто не відкрив, заявнику рекомендовано вирішувати питання в порядку цивільного судочинства.
Листом Київського БТІ від 14.09.2016 р. на ім`я   ОСОБА_2 , повідомлено про те, що під час виходу в спірну квартиру  при виконанні замовлення 24.11.2014 р. не надано доступ працівникам БТІ для обстеження вказаної квартири.
Факт  не допуску відповідачами в спірну квартир позивача, в тому числі й з техніком БТІ,  також підтвердили й допитані судом першої інстанції свідки  ОСОБА_9 та ОСОБА_10 .
Крім того, колегія суддів враховує й те, що вселення   ОСОБА_2   у квартиру, в якій вона є співвласником, є засобом захисту її прав, свобод та інтересів, а також жодним чином не порушує права інших співвласників.
Відмовляючи в задоволенні позову в частині  позовних вимог про  визначення порядку  користування жилим приміщенням, суд першої інстанції виходив з того, що у спірній квартирі проживають інші власники, а жила площа квартири становить 29,8 кв. м, отже, визначення порядку користування квартирою призведе до погіршення житлових умов цих осіб.
Колегія суддів також погоджується  з таким висновком суду, з огляду на таке.
Верховний суд  при розгляді справи 756/9713/16-ц від 18 жовтня 2018 року  дійшов до висновку про те, що відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 358 ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Згідно з ч. 1 ст. 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
  ОСОБА_2 звернулась до суду з даним позовом, посилаючись на те, що має намір проживати у даній квартирі.
Виходячи із часток власності кожного із співвласників, враховуючи житлову площу спірної квартири, частка житлової площі, що припадає на позивача у спірній квартирі, складає приблизно 9,9 кв.м (29,8 : 3). Позивач просить  виділити їй кімнату площею 12,4 кв., що на 2,5 кв.м більше за її частку житлової площі, що   відповідно зменшує частку житлової площі відповідачів і є значним відхиленням від часток співвласників. Крім того, відповідачі по справі є не членами однієї сім`ї, а тому виділення їм однієї кімнати площею буде суперечити житловому законодавству.
Суд першої інстанції  повно та всебічно з`ясував дійсні обставини  справи, зібраним доказам дав належну правову  оцінку та й прийшов до обґрунтованого висновку про задоволення позову в частині вселення позивачки у спірну квартиру та про відмову у задоволенні зустрічного позову.
Постановлене судом рішення відповідає вимогам матеріального та процесуального закону й не може бути скасованим з підстав, наведених в апеляційній скарзі.
Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не  була з`ясована можливість проживання в одній квартирі трьом родинам, не можуть бути підставою для скасування законного та обґрунтованого рішення суду, оскільки вселення позивачки в спірне помешкання є засобом захисту її права власності на 1/3 частину квартири, й  жодним чином не порушує права інших співвласників квартири. 
Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують й не впливають на правильність   постановленого судового рішення.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -
ПОСТАНОВИВ:
 
            Апеляційну скаргу    ОСОБА_1 - залишити без задоволення. 
            Рішення  Подільського районного суду міста Києва від 17 липня 2019 року - залишити без змін.
            Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і  може бути оскаржена в касаційному порядку  до Верховного Суду протягом 30 днів.
 
Повний текст постанови виготовлений     02 березня   2020 року
Головуючий :
Судді: