Постанова
Іменем України
 
15 січня 2020 року
м. Київ
 
справа № 362/6124/15-ц
провадження № 61-28719св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Крата В. І.,
суддів: Антоненко Н. О., Журавель В. І. (суддя-доповідач),                       Краснощокова Є. В., Русинчука М. М., 
 
учасники справи:
позивач (відповідач за зустрічним позовом) -  ОСОБА_1 , 
відповідач (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_2 ,
розглянув у порядку письмового  провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 04 квітня                     2017 року у складі судді Корнієнка С. В. та ухвалу апеляційного суду Київської області від 18 липня 2017 року у складі колегії суддів:                    Матвієнко Ю. О., Волохова Л. А., Мережко М. В.,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У серпні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про поділ майна подружжя, який обґрунтовував тим, що з 17 листопада 1984 року до 18 грудня 2015 року перебував з ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі, за час якого ними за спільні кошти придбано майно, яке є їхньою спільною сумісною власністю. 
В порядку поділу майна просив:
- визнати за ним право особистої приватної власності на житловий будинок з господарськими та побутовими надвірними будівлями та спорудами, і земельну ділянку площею 0,1000 га, кадастровий № 3210700000:14:016:0006, що розташовані на АДРЕСА_1 , посилаючись на те, що ці об`єкти нерухомого майна були придбані ним за особисті кошти після припинення спільного проживання з ОСОБА_2 ;
- виділити йому в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя та визнати за ним право власності на Ѕ частину житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами і Ѕ частину земельної ділянки загальною площею 0,067 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд на АДРЕСА_2 ; 
- визнати за ним право власності на Ѕ частину нежитлового приміщення загальною площею 41,8 кв. м, що знаходиться на АДРЕСА_3 .
ОСОБА_2 в порядку поділу майна просив виділити із визнанням за нею права власності на:
-  Ѕ  частину житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами і Ѕ  частину земельної ділянки загальною площею 0,067 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд на                          АДРЕСА_2 , а також на Ѕ  частину нежитлового приміщення загальною площею 41,8 кв. м, що знаходиться на                 АДРЕСА_3 .
Посилаючись на те, що добровільно дійти згоди щодо вирішення питання про поділ майна вони не можуть, просив позов задовольнити.
ОСОБА_2 подала до суду зустрічну позовну заяву про поділ майна подружжя, в якій з урахуванням уточнень просила:
- визнати за нею право власності на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами і земельну ділянку загальною площею 0,067 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд на  АДРЕСА_2 ; 
- визнати за нею право власності на Ѕ частину житлового будинку з господарськими та побутовими надвірними будівлями та спорудами і                          Ѕ  частину земельної ділянки площею 0,1000 га, кадастровий                                     № 3210700000:14:016:0006, на АДРЕСА_1 ; 
- визнати за нею право власності на Ѕ частину нежитлового приміщення загальною площею 41,8 кв. м, що знаходиться на АДРЕСА_3 .
ОСОБА_1 в порядку поділу майна подружжя просила виділити майно із визнанням за ним права власності на: 
- Ѕ частину нежитлового приміщення загальною площею 41,8 кв. м, що знаходиться на АДРЕСА_3 ; 
- Ѕ частину житлового будинку з господарськими та побутовими надвірними будівлями та спорудами і Ѕ частину земельної ділянки площею 0,1000 га, кадастровий № 3210700000:14:016:0006, на АДРЕСА_1 . 
Крім того, просила:
- виділити у власність ОСОБА_1 автопричіп марки «Сантей 750-131», реєстраційний номер НОМЕР_1 , вартістю 18 000,00 грн, та автомобіль марки «Mitsubishi Pajero», реєстраційний номер НОМЕР_2 , вартістю                       462 929,66 грн;
- стягнути з ОСОБА_1 на її користь різницю вартості майна на загальну суму 231 464,00 грн;
- поділити між нею та ОСОБА_1 корпоративні майнові та немайнові права, які останній має в приватному підприємстві «Васильківпастранс», будучи одним із його засновників;
- стягнути з ОСОБА_1 на її користь 20 % від отриманих                         ним доходів в ПП «Васильківпастранс» за 2014-2015 роки на загальну суму 1 610 573,00 грн.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області                             від 04 квітня 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено.
Визнано житловий будинок з господарськими та побутовими надвірними будівлями та спорудами і земельну ділянку площею 0,1000 га, кадастровий                     № 3210700000:14:016:0006, розташовані на АДРЕСА_1 особистою приватною власністю ОСОБА_1 .
Виділено ОСОБА_1 в порядку поділу спільного сумісного майна  подружжя та визнано за ним право власності на:
-  Ѕ частину житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами і                   земельної ділянки, загальною площею 0,067 га, для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд на                                 АДРЕСА_2 ;
- Ѕ частину нежитлового приміщення загальною площею 41,8 кв. м, що знаходиться на АДРЕСА_3 .
Виділено ОСОБА_2 у порядку поділу спільного сумісного майна подружжя та визнано за нею право власності на:
- Ѕ частину житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами і земельної ділянки, загальною площею 0,067 га, для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд на                             АДРЕСА_2 ;
- Ѕ частину нежитлового приміщення загальною площею 41,8 кв. м, що знаходиться на АДРЕСА_3 .
Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено частково.
Виділено ОСОБА_2 у порядку поділу спільного сумісного майна подружжя та визнано за нею право власності на:
- Ѕ частину нежитлового приміщення загальною площею 41,8 кв. м, що знаходиться на АДРЕСА_3 ;
- Ѕ частину автомобіля марки «Mitsubishi Pajero», реєстраційний номер                            НОМЕР_2 ;
- Ѕ частину автопричепу марки «Сантей 750-131», реєстраційний номер                             НОМЕР_1 .
Виділено ОСОБА_1 у порядку поділу спільного сумісного майна  подружжя та визнано за ним право власності на:
- Ѕ частину нежитлового приміщення загальною площею 41,8 кв. м, що знаходиться на АДРЕСА_3 ;
- Ѕ частину автомобіля марки «Mitsubishi Pajero», реєстраційний номер                             НОМЕР_2 ;
- Ѕ частину автопричепу марки «Сантей 750-131», реєстраційний номер                             НОМЕР_1 .
В решті позовних вимог відмовлено.
Ухвалюючи рішення про задоволення позову ОСОБА_1 та часткове задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив із того, що такий варіант поділу майна найбільш відповідає інтересам сторін та не суперечить вимогам сімейного законодавства, а щодо визнання особистою приватною власністю ОСОБА_1 житлового будинку та земельної ділянки, площею 0,10 га, - виходив із доведеності факту придбання цього майна ОСОБА_1 за особисті кошти після припинення шлюбних відносин із ОСОБА_2 .
Короткий зміст ухвали суду апеляційної інстанції
Ухвалою апеляційного суду Київської області від 18 липня 2017 року рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області                                 від 04 квітня 2017 року залишено без змін.
Апеляційний суд погодився з рішенням суду першої інстанції, яке ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У касаційній скарзі, поданій у серпні 2017 року до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, ОСОБА_2 , посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просила скасувати оскаржувані судові рішення, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.
Касаційна скарга свідчить про те, що судові рішення оскаржуються лише в частині вирішення позовних вимог щодо поділу житлового будинку та земельної ділянки на АДРЕСА_1 , автомобілів, корпоративних прав підприємства та доходу від діяльності підприємства за 2014-2015 роки, в іншій частині рішення не оскаржуються, тому в касаційному порядку не переглядаються (частина перша статті 400 ЦПК України).
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга аргументована тим, що суди неповно дослідили обставини справи, не надали їм належної правової оцінки та дійшли помилкових висновків при вирішенні спору.
Вирішуючи питання про поділ неподільної речі, зокрема, автомобілів, суди не врахували положення частин 4, 7 статті 71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації.
Визнаючи житловий будинок і земельну ділянку на АДРЕСА_1 особистою приватною власністю                ОСОБА_1 , суди не звернули увагу на те, що під час затвердження мирової угоди останній визнавав, що це майно є спільним майном подружжя.
Суди не врахували, що статутний капітал і майно приватного підприємства є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Вимоги щодо поділу корпоративних майнових та немайнових прав в приватному підприємстві «Васильківпасавтотранс» суди не вирішили.
Відзив/заперечення на касаційну скаргу не надходили
Рух справи
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 31 серпня 2017 року відкрито касаційне провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя. Витребувано зазначену справу з Васильківського міськрайонного суду Київської області.
Статтею 388 ЦПК України у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15 грудня 2017 року, передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
На підставі підпункту 6 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України справу № 362/6124/15 передано до Касаційного цивільного суду.
Відповідно до підпункту 4 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України касаційні скарги (подання) на судові рішення у цивільних справах, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, передаються до Касаційного цивільного суду та розглядаються спочатку за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.
Ухвалою Верховного Суду від 25 листопада 2019 року справу № 362/6124/15 призначено до судового розгляду у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи у складі колегії з п`яти суддів.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Суди встановили, що з 17 листопада 1984 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірваний на підставі рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 18 грудня 2015 року, яке набрало чинності. 
У вказаному судовому рішенні суд зробив висновок, який є преюдиційним, про те, що шлюбні відносини між сторонами припинилися з початку                    2013 року і з цього часу спільне господарство вони не ведуть.
Згідно державного акту на право власності на земельну ділянку від 31 січня 2012 року серії ЯМ № 330814-7533 ОСОБА_1 належить земельна ділянка площею 0,0683 га на АДРЕСА_2 з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд.
На підставі договору купівлі-продажу від 27 вересня 2003 року, посвідченого Другою Васильківською державною нотаріальною конторою за реєстровим № 2538, ОСОБА_1 є власником будинку на АДРЕСА_2 .
Відповідно до договору купівлі-продажу земельної ділянки від 27 січня                 2014 року та Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №16845019 від 27 січня 2014 року ОСОБА_1 належить на праві приватної власності земельна ділянка площею 0,1000 га, що розташована на АДРЕСА_1 .
Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно, індексний номер 29471460 від 13 листопада 2014 року ОСОБА_1 є власником житлового будинку, загальною площею 211,7 кв. м, на АДРЕСА_1 .
Відповідно до свідоцтва про право власності від 01 квітня 2002 року реєстраційний № 49 та Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно ОСОБА_2 є власником колишньої демонтованої котельні на АДРЕСА_3 .
Згідно зі свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії                                НОМЕР_3 ОСОБА_1 належить автомобіль марки «Mitsubishi Pajero», реєстраційний номер НОМЕР_2 , а також за ним на праві власності зареєстровано автопричіп марки «Сантей 750-131», реєстраційний номер                  НОМЕР_1 . 
Позиція Верховного Суду
Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги.
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.
Мотивувальна частина
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосування норм права
Відповідно до статті 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.
Згідно зі статтями 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. 
У постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) Велика Палата Верховного Суду висловила правову позицію про те, що зазначені норми свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України), відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.
До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.
Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).
Виходячи з принципу диспозитивності, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. 
При цьому у пунктах 1, 3 статті 129 Конституції України передбачено, що основними засадами судочинства є: рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
За положеннями статті 212 ЦПК України ( у редакції, чинній на час розгляду справи судами попередніх інстанцій), суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності.
Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 просив визнати за ним право особистої приватної власності на житловий будинок з господарськими та побутовими надвірними будівлями та спорудами, і земельну ділянку площею 0,1000 га, кадастровий № 3210700000:14:016:0006, що розташовані на АДРЕСА_1 , посилаючись на те, що ці об`єкти нерухомого майна були придбані ним за особисті кошти після припинення спільного проживання з ОСОБА_2 .
Заперечуючи проти позову ОСОБА_1 та звертаючись із зустрічним, ОСОБА_2 вказувала, що це майно є спільним майном подружжя та просила в порядку його поділу виділити їй Ѕ його частину.
Суд першої інстанцій, з яким погодився й апеляційний суд, визнаючи особистою приватною власністю ОСОБА_1 житловий будинок та земельну ділянку, площею 0,10 га на АДРЕСА_1 , виходив із доведеності факту придбання цього майна у 2014 році ОСОБА_1 за особисті кошти після припинення шлюбних відносин із ОСОБА_2 у 2013 році.
Колегія суддів погоджується з таким висновком судів з урахуванням висновків, зроблених у рішенні Васильківського міськрайонного суду Київської області від 18 грудня 2015 року у справі № 632/6123/15-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, яке є преюдиційним.
Верховний Суд у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду у постанові від 18 квітня 2018 року у справі № 753/11000/14-ц (провадження № 61-11сво17) зазначив, що преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.
ОСОБА_2 у своєму позові, окрім іншого, просила стягнути на її користь 20 % від отриманих ОСОБА_1 доходів в ПП «Васильківпастранс», одним із засновників якого він є, та провести поділ корпоративних прав підприємства.
Відповідно до протоколу загальних зборів власників ПП «Васильківпасавтотранс» від 21 березня 2014 року № 1 ОСОБА_3 , яка була єдиним власником цього підприємства, вийшла зі складу власників й відповідно до розпорядження від 21 березня 2014 року до складу його власників прийнято ОСОБА_1 та ОСОБА_4 . 
Крім того, згідно з цим розпорядженням та нотаріально завіреною заявою від 21 березня 2014 року ОСОБА_3 передала належні їй корпоративні права в ПП «Васильківпасавтотранс» ОСОБА_4 та ОСОБА_1 і визначила частки власників у Статутному капіталі підприємства:                      ОСОБА_4 - 60 %, що становить 2 439,60 грн, ОСОБА_1 - 40 %, що становить 1 624,40 грн.
У рішенні Конституційного Суду України від 19 вересня 2012 року у справі                  № 1-8/2012 за конституційним зверненням приватного підприємства «ІКІО» щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 61 СК України зазначено, що приватне підприємство (або його частина), засноване одним із подружжя, - це окремий об`єкт права спільної сумісної власності подружжя, до якого входять усі види майна, утому числі вклад до статутного капіталу та майно, виділене з їх спільної сумісної власності.
Установивши, що ОСОБА_1 став учасником ПП «Васильківпасавтотранс» лише з 21 березня 2014 року, тобто після припинення шлюбних відносин із ОСОБА_2 , суди обґрунтовано відмовили у задоволенні в позові в цій частині.
Вирішуючи питання про поділ автомобіля марки «Mitsubishi Pajero» та автопричепу марки «Сантей 750-131» шляхом визнання за подружжям по Ѕ частині вказаного майна з залишенням його у спільній частковій власності сторін, суди виходили з того, що ОСОБА_2 попередньо не внесла грошові кошти на депозитний рахунок суду, як того вимагають норми статей 71, 365 ЦК України.
У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ним відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.
Таким чином, вирішуючи питання про поділ автомобіля марки «Mitsubishi Pajero» та автопричепу марки «Сантей 750-131», суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, дійшов правильного висновку про те, що  невнесення відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду згідно з частинами четвертої-п`ятої статті 71 СК України унеможливлює поділ майна подружжя шляхом стягнення грошової компенсації за частку у праві власності на спільне майно.
Аргументи касаційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновків судів першої та апеляційної інстанцій, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині судових рішень, а зводяться до оцінки доказів, а також незгоди заявника з висновками щодо оцінки цих доказів та містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами. 
Згідно з положеннями статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів. 
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
За правилами статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Таким чином, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 04 квітня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 18 липня 2017 року в оскарженій частині залишити без змін, оскільки судові рішення в цій частині є законними та обґрунтованими.
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області                                 від 04 квітня 2017 року та ухвалу апеляційного суду Київської області                      від 18 липня 2017 року в частині позову ОСОБА_1  до ОСОБА_2 та зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ корпоративних прав, стягнення доходів від діяльності підприємства за 2014-2015 роки, поділ житлового будинку та земельної ділянки на АДРЕСА_1 ,  автомобіля марки «Mitsubishi Pajero» та автопричепу марки «Сантей 750-131» залишити без змін. 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття. 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий	В. І. Крат  	
 	 	
Судді:	Н. О. Антоненко  	
 	 	
 	В. І. Журавель      Є. В. Краснощоков	
 	 	
 	  М. М. Русинчук