РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 лютого 2020 року
м. Рівне

Справа № 564/1997/19
Провадження № 22-ц/4815/164/20

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого судді: Гордійчук С.О.
суддів: Ковальчук Н.М., Шимківа С.С.
секретар судового засідання : Шептицька С.С.

учасники справи:

позивач:  ОСОБА_1 
відповідач:  ОСОБА_2 

розглянула у відкритому судовому засіданні в порядку позовного провадження в м. Рівне апеляційну скаргу  ОСОБА_2 на рішення Костопільського районного суду Рівненської області від 20 листопада 2019 року, ухваленого в складі судді Олійника П.В., у справі №564/1997/19 

в с т а н о в и в :
У липня 2019 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до ОСОБА_2 про виселення з приватної житлової квартири.
 Позов мотивований тим, що відповідно до договору купіплі-продажу  від 20.06.2019 року вона є власником квартири АДРЕСА_1 . Однак, в даній квартирі зареєстрована і проживає відповідач —  ОСОБА_2 , яка є колишньою дружиною бувшого власника квартири ОСОБА_3 . Добровільно виселитись відповідач відмовляється. Зазначала, що реєстрація відповідача порушує її право власності на нерухоме майно, перешкоджає їй належним чином користуватися та розпоряджатися вказаним житловим будинком
ОСОБА_4 на те, що відповідач не є членом її сім`ї, вони не ведуть спільного господарства, просила суд виселити відповідача із належної їй квартири.
Рішенням Костопільського районного суду Рівненської області від 20 листопада 2019 року позов ОСОБА_1 до  ОСОБА_2 про  виселення з приватної житлової квартири задоволено.
Виселено ОСОБА_2 з житлової квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житла.
Вирішено питання про судовий збір.
Не погоджуючись із даним рішенням суду, відповідач подала апеляційну скаргу посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд вийшов за межі позовних вимог та самостійно змінив підстави позову ухваливши судове рішення на підставі норм Цивільного кодексу України та ст.150,156 ЖК України, тоді як позивач у позовній заяві покликається на норми ст.109,116,158 ЖК України.
У відзиві на апеляційну скаргу, позивач заперечує доводи останнього просить суд оскаржуване рішення залишити без зміни, а апеляційну скаргу – без задоволення.
Апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.
Відповідно до ч.3 ст.3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з частинами 1, 3 статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи.
Відповідно до ч.ч. 1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач порушує право власності позивача щодо користування та розпорядження спірним будинком, а тому її права підлягають судовому захисту шляхом виселення відповідачки із спірного жилого приміщення, на підставі ст.317,319, 383 та 391 ЦК України.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.
Встановлено, що відповідно до договору купівлі продажу від 20.06.2019 року  ОСОБА_1 придбала у власність квартиру АДРЕСА_1 . 
Згідно довідки співвласників багатоквартирного будинку “Молодіжний” №105 від 03.07.2019 року відповідач  ОСОБА_2  дійсно проживає та зареєстрована за вищезазначеною адресою.
Спірні правовідносини щодо захисту права власності, в тому числі і на житло та виселення із житлового приміщення регулюються нормами Цивільного Кодексу України та нормами Житлового Кодексу України.
Норми ЦК України, стосуються загальних положень про право власності та регулюють захист права власності, відповідно до яких обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом.
Конституцією України (ст.41) та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 Цивільного кодексу України).
Оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом, то власник житла має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, згідно з положеннями ст. 391 ЦК України.
Вказана норма передбачає усунення порушень права власності будь-яким способом, у тому числі й шляхом виселення.
Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушенні і не були поєднані з позбавленням володіння. Як вже було зазначено вище, способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України.
Об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (статті 379, 382 ЦК України).
Обмеження чи втручання у право власника можливе лише на підставах, передбачених законом.
Право членів сім`ї власника житла користуватися цим жилим приміщенням виникає та існує лише за наявності права власності в особи, членами сім`ї якої вони є. Із припиненням права власності втрачає право користування жилим приміщенням, як бувший власник майна, так і члени його сім`ї. 
Суд першої інстанції на підставі належним чином оцінених доказів встановив, що ОСОБА_3 втратив право власності щодо спірної квартири, а тому дійшов обґрунтованого висновку що і члени сім`ї колишнього власника – ОСОБА_2 втратила право користування зазначеним житлом.
Отже, ОСОБА_1 , як новий власник, має право вимоги про усунення перешкод у користуванні власністю.
Обраний позивачем спосіб захисту шляхом виселення відповідача, яка після зміни власника залишилася проживати в будинку позивача, є вірним.
Доводи апеляційної скарги проте, що суд вийшов за межі позовних вимог та самостійно змінив підстави позову не заслуговують на увагу, оскільки саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносин сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводять до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту. (Правова позиція Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі №924/1473/15).
Інші доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, на правильність вирішення справи судом не впливають.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE , № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року), (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
       Згідно вимог ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Отже, з урахуванням меж перегляду справи в апеляційній інстанції, суд вважає, що під час розгляду справи фактичні її обставини були встановлені місцевим судом на підставі всебічного, повного і об`єктивного дослідження поданих доказів, висновки суду відповідають цим обставинам і їм дана належна юридична оцінка з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, в зв`язку з чим підстав для скасування зазначеного рішення апеляційний суд не вбачає.
З огляду на викладене відповідно до ч.13ст.141ЦПК України відсутні підстави для зміни розподілу судових витрат.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374,375, 381- 384 ЦПК України, апеляційний суд 
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Рішення Костопільського районного суду Рівненської області від 20 листопада 2019 року залишити без зміни.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлений 27 лютого 2020 року

Головуючий : Гордійчук С.О.

Судді : Ковальчук Н.М. 

Шимків С.С.