Постанова
Іменем України
 
26 лютого 2020 року
м. Київ
 
справа № 127/30236/18
 
провадження № 61-1938св20
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Курило В. П. (суддя-доповідач), Зайцева А. Ю., 
Коротенка Є. В.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу  ОСОБА_2 на постанову Вінницького апеляційного суду від 23 грудня 2019 року у складі колегії судді: Міхасішина І. В., Войтка Ю. Б., Матківської М. В., 
 
ВСТАНОВИВ:
 
ІСТОРІЯ СПРАВИ
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до       ОСОБА_2 , у якому просив стягнути з відповідача на його користь половину вартості квартири АДРЕСА_1 , яка є спільною сумісною власністю подружжя та без його згоди, як одного із подружжя, відчужена відповідачем.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
 
Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області у складі судді 
Романюк Л. Ф. від 11 червня 2019 року закрито провадження у цій справі.
 
Закриваючи провадження у справі, суд першої інстанції виходив із того, що спір між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав вже був розглянутий судом, оскільки набрало законної сили рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області в цивільній справі № 2-1366/09 від 05 липня 2016 року, яким відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна, нажитого під час шлюбу в частині відшкодування половини вартості відчуженого майна, а саме - квартири АДРЕСА_1 .
 
Справа розглядалась судами неодноразово.
 
Постановою Вінницького апеляційного суду від 23 грудня 2019 року апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_1 - Барановського І. І. задоволено.
 
Ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 11 червня 2019 року скасовано, а справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду.
 
Направляючи справу до суду першої інстанції для продовження розгляду, апеляційний суд виходив із того, що підстави позовних вимог ОСОБА_1 , заявлених у цій справі та справі № 2-1366/09, не є тотожними, а тому відсутні процесуальні підстави для закриття провадження у цій справі.
 
Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги
 
22 січня 2020 року ОСОБА_2 через засоби поштового зв`язку подала до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати ухвалу Вінницького апеляційного суду від 23 грудня 2019 року та залишити в силі ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 11 червня 2019 року.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційним судом неправомірно допущено до участі у справі представника ОСОБА_1 - адвоката Барановського І. І., оскільки відповідних доказів на представництво до апеляційної скарги додано не було. Суд, після відкриття апеляційного провадження, повинен був вирішити питання щодо закриття апеляційного провадження, з підстав, передбачених статтею 362 ЦПК України. Подання відповідних документів після відкриття апеляційного провадження, процесуальним законодавством не допускається. Ордер, наданий Барановським І. І. не містить відомостей про орган, в якому надається правова допомога.
 
Апеляційний суд дійшов неправильного висновку про відсутність тотожних підстав у цій справі, та справі № 2-1366/09.
 
Доводи інших учасників справи
 
18 лютого 2020 року представник ОСОБА_1 - адвокат Барановський І. І. через засоби поштового зв?язку подав до Верховного Суду відзив, у кому просить у задоволенні касаційної скарги ОСОБА_2 відмовити.
 
Рух касаційної скарги
 
Ухвалою Верховного Суду від 30 січня 2020 рокувідкрито касаційне провадження у даній справі та витребувано з Вінницького міського суду Вінницької області цивільну справу № 127/30236/18.
 
У лютому 2020 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.
 
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ У СКЛАДІ КОЛЕГІЇ СУДДІВ ДРУГОЇ СУДОВОЇ ПАЛАТИ КАСАЦІЙНОГО ЦИВІЛЬНОГО СУДУ 
 
08 лютого 2020 року набрав чинності Закону України від 15 січня 2020 року 
№ 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».
 
Частиною другою розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
 
За таких обставин розгляд касаційної скарги  ОСОБА_2 на постанову Вінницького апеляційного суду від 23 грудня 2019 року здійснюється Верховним Судом в порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що діяла до 08 лютого 2020 року.
 
Положеннями частини другої статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Вимогами частин першої та другої статті 400 ЦПК України визначено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Перевіривши доводи касаційної скарги, врахувавши аргументи, наведені у відзиві на касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.
 
Встановлено й це вбачається із матеріалів справи, що оскаржувана постанова апеляційного суду винесене з додержанням норм процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
 
Короткий зміст фактичних обставин справи
 
У справі, яка переглядається, апеляційним судом встановлено, що постановою Верховного Суду від 27 листопада 2019 року скасовано постанову Вінницького апеляційного суду від 17 липня 2019 року, цивільну справу № 127/30236/18 направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Підставою для скасування постанови суду апеляційної інстанції стало те, що апеляційний суд, не допустивши адвоката Барановського І. І. до судового засідання через відсутність належним чином оформленого документа, що підтверджує його повноваження на представництво інтересів ОСОБА_1 в апеляційному суді, водночас розглянув апеляційну скаргу, яка подана та підписана цим адвокатом і не застосував положення статті 362 ЦПК України, яка передбачає постановлення апеляційним судом ухвали про закриття апеляційного провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження виявилося, що апеляційну скаргу не підписано, подано особою, яка не має процесуальної дієздатності, або підписано особою, яка не має права її підписувати.
 
17 грудня 2019 року до суду надійшла заява від адвоката Барановського І. І. про долучення до матеріалів справи документів, які підтверджують його повноваження на представництво інтересів ОСОБА_1 у Вінницькому апеляційному суді, зокрема, на час звернення з апеляційною скаргою: ордер серії ЖТ № 067468 від 18 червня 2019 року та договір про надання правової допомоги від 18 червня 2019 року, укладений між адвокатом 
Барановським І. І. та ОСОБА_1 .
 
Визначаючись щодо повноважень адвоката Барановського І. І. на подання апеляційної скарги в інтересах ОСОБА_1 на ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 11 червня 2019 року, апеляційний суд виходив з того, що дійсно адвокат ні під час подання апеляційної скарги 18 червня 
2019 року, ні у судовому засіданні в апеляційному суді 17 липня 2019 року не надав підтверджуючих документів на здійснення ним представництва позивача у суді апеляційної інстанції, зокрема на подання апеляційної скарги.
 
Проте такі підтверджуючі документи повноважень адвоката 
Барановського І. І. станом на день подання апеляційної скарги були надані апеляційному суду під час нового апеляційного розгляду. Також апеляційний суд врахував, що позивач ОСОБА_1 підтвердив у судовому засіданні 
17 липня 2019 року, що Барановський І. І. є його представником, що підтверджується технічним звукозаписом судового засідання.
 
Стаття 6 Конвенції з прав людини та основоположних свобод, містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, повинен бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.
 
Згідно сталої практики ЄСПЛ, основною складовою права на суд є право доступу до суду, в тому розумінні, що особі забезпечується можливість звернутися до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави відсутні правові чи практичні перешкоди для реалізації цього права.
 
Водночас, право на доступ до правосуддя не є абсолютним з точки зору його практичного забезпечення. У справі «Golder проти Сполученого Королівства» ЄСПЛ зазначив, що вказане право в силу своєї природи вимагає державного регулювання (яке може змінюватися залежно від місця та часу, з урахуванням потреб і ресурсів як суспільства, так і конкретних осіб). Разом з тим, таке врегулювання не повинно завдавати шкоди змісту цього права та конкурувати з іншими правами, встановленими Конвенцією.
 
У справі «Ashingdane проти Сполученого Королівства» (№ 8225/78, рішення від 28 травня 1985 року) ЄСПЛ зазначив, що якщо доступ до суду обмежено внаслідок дії закону або фактично, суд повинен з`ясувати, чи не порушує встановлене обмеження саму суть цього права, зокрема, чи мало воно законну мету, і чи існувало відповідне пропорційне співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою.
 
Зміст права доступу до суду, окрім забезпечення можливості безпосереднього звернення до суду та розгляду і вирішення справи у суді, розуміється ще й в аспекті дотримання додаткових гарантій, пов`язаних з реалізацією цього права. У цьому аспекті враховується та розглядається забезпечення права на правову допомогу як гарантію ефективного доступу до суду («Airey проти Ірландії», № 6289/73, рішення від 9 жовтня 1979 року).
 
Право доступу до суду має не тільки існувати, але й бути практичним та є ефективним. Право на доступ до суду може бути порушене, зокрема, існуванням процесуальних перепон, які заважають або зменшують можливості звернення до суду (занадто суворе тлумачення національними судами процесуальної норми (надмірний формалізм), що може позбавити заявників права доступу до суду (Perez deRada Cavanilles проти Іспанії», № 2809095, рішення від 28 жовтня 1998 року) тощо.
 
З огляду на викладене, апеляційний суд правомірно прийняв до уваги надані адвокатом Барановським І. І. документи, які підтверджують його повноваження на подачу апеляційної скарги в інтересах ОСОБА_1 та здійснив її перегляд.
 
За таких обставин є неприйнятними доводи заявника про недоцільність подання ордеру після відкриття апеляційного провадження, оскільки в протилежному випадку буде порушено статтю 6 Конвенції.
 
Крім того, аналіз пункту 2 частини першої статті 362 ЦПК України, дає підстави дійти висновку, що апеляційне провадження закривається в разі якщо після відкриття апеляційного провадження виявилося, що апеляційну скаргу 1) не підписано, 2) подано особою, яка не має процесуальної дієздатності, або 
3) підписано особою, яка не має права її підписувати. Тобто законодавцем встановлено вичерпний перелік підстав, за яких апеляційне провадження, після відкриття, підлягає закриттю.
 
Аналізуючи кожну підставу окремо, слід зазначити, що: 
 
1) перша підстава стосується випадку, коли апеляційна скарга не підписана (у цій справі апеляційна скарга підписана Барановським І. І. );
 
2) друга підстава стосується випадку, коли апеляційну скаргу подано особою, яка не має процесуальної дієздатності (у цій справі процесуальна дієздатність Барановського І. І. встановлена та перевірена);
 
3) третя підстава стосується випадку, коли апеляційну скаргу підписано особою, яка не має права її підписувати (у цій справі апеляційну скаргу подано 18 червня 2019 року. Барановським І. І. надано ордер серії ЖТ № 067468 на надання правової допомоги ОСОБА_1 , який видано на підставі договору про надання правової допомоги від 18 червня 2019 року, укладеного між Барановським І. І. , як адвокатом, та ОСОБА_1 ).
 
За таких обставин, слід дійти висновку про те, що підстави, передбачені пунктом 2 частини першої статті 362 ЦПК України, за яких суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, - є невстановленими.
 
Доводи заявника про те, що в ордері не вказано найменування адвокатського бюро де працює Барановський І. І. є безпідставними, оскільки, як вбачається з самого ордеру, Барановський І. І. здійснює адвокатську діяльність індивідуально, що не заборонено чинним законодавством, оскільки частина третя статті 4 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначає, що адвокат може здійснювати адвокатську діяльність індивідуально або в організаційно-правових формах адвокатського бюро чи адвокатського об`єднання (організаційні форми адвокатської діяльності).
 
Доказів того, що Барановський І. І. є учасником адвокатського бюро чи адвокатського об?єднання заявником не надано.
 
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК Українисуд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.
 
Закриття провадження у справі у цьому разі можливе за умови, що рішенням, яке набрало законної сили, вирішено вимоги, які є тотожними позову, який розглядається, тобто збігаються сторони, предмет і підстави позовів.
 
Відповідно до наведеної норми позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто коли позови повністю збігаються за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду. 
 
У розумінні цивільного процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення.
 
Визначаючи підстави позову як елементу його змісту, суд повинен перевірити, на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) і норм закону позивач просить про захист свого права.
 
Неможливість повторного розгляду справи за наявності рішення суду, що набрало законної сили, постановленого між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав, ґрунтується на правових наслідках дії законної сили судового рішення.
 
Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою № 48553/99 «Совтрансавто-Холдинг» проти України», а також рішенням Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою № 28342/95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судом практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.
 
Вирішуючи питання щодо наявності підстав, передбачених пунктом 3 частини першої статті 255 ЦПК України, для закриття провадження у справі, апеляційний суд встановив, що у цій справі, ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення половини вартості спірної квартири АДРЕСА_1 з підстав, що відповідач відчужила її без попередньої згоди позивача як другого з подружжя, а тому при поділі спільного сумісного майна її вартість повинна бути врахована, а позивачу компенсована половина такої вартості. Водночас, у цивільній справі 
№ 2-1366/09, рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 05 липня 2016 року, на яке посилався суд першої інстанції, предметом позову було стягнення половини вартості цієї ж квартири, але з підстав відшкодування позивачу заподіяної шкоди. У цьому рішенні суд встановив, що позивач ОСОБА_1 не довів сукупність обставин передбачених статтею 1166 ЦК України, а саме факту наявності шкоди та її розміру, а тому відмовив у задоволенні цих позовних вимог. Апеляційний суд дійшов правильного висновку про відсутність підстав, передбачених частиною третьою статті 255 ЦПК України, для закриття провадження у справі, оскільки підстави позовних вимог ОСОБА_1 , заявлених у цій справі та справі 
№ 2-1366/09 не є тотожними.
 
Згідно з частиною третьою статті 406 ЦПК України касаційні скарги на ухвали судів першої чи апеляційної інстанцій розглядаються у порядку, передбаченому для розгляду касаційних скарг на рішення суду першої інстанції, постанови суду апеляційної інстанції.
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а постанову Вінницького апеляційного суду від 23 грудня 
2019 року - без змін, оскільки підстави для скасування судового рішення відсутні.
 
Керуючись статтями 400, 401, 406, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
 
Постанову Вінницького апеляційного суду від 23 грудня 2019 року залишити без змін. 
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                                            В. П. Курило

А. Ю. Зайцев

Є. В. Коротенко