ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2020 року	Львів	Справа № 500/1877/19 пров. № 857/12755/19	
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого-судді:                                                    Кухтея Р.В.
суддів:                                                                      Носа С.П., Шевчук С.М.
з участю секретаря судового засідання:            Джула В.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 22 жовтня 2019 року (ухвалене головуючим-суддею Мартиць О.І., час ухвалення судового рішення 12 год 58 хв у м. Тернополі, час складання повного тексту судового рішення 28 жовтня 2019 року) за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області про зобов`язання вчинити певні дії,
в с т а н о в и в :

У серпні 2019 року ОСОБА_1 звернувся в суд із адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області (далі – ГУ ПФУ в Тернопільській області, відповідач), в яком просив зобов`язати відповідача зарахувати до страхового стажу періоди його роботи з 01.12.1982 по 15.12.1985 в гаражному кооперативі «Дружба» та з 15.12.1985 по 01.07.1990 в гаражному кооперативі «Ветеран» та призначити пенсію за віком з 12.06.2019.
Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 22.10.2019 позов було задоволено частково. Зобов`язано відповідача повторно, у встановленому законом порядку розглянути заяву ОСОБА_1 від 12.06.2019 про зарахування до страхового стажу періодів його роботи з 01.12.1982 по 15.12.1985 в гаражному кооперативі «Дружба» та з 15.12.1985 по 01.07.1990 в гаражному кооперативі «Ветеран» з прийняттям відповідного рішення. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій через невідповідність висновків обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального права просить його в частині зобов`язання ГУ ПФУ в Тернопільській області повторно, у встановленому законом порядку розглянути заяву ОСОБА_1 від 12.06.2019 про зарахування до страхового стажу періодів роботи з 01.12.1982 по 15.12.1985 в гаражному кооперативі «Дружба» та з 15.12.1985 по 01.07.1990 в гаражному кооперативі «Ветеран» з прийняттям відповідного рішення скасувати та прийняти в цій частині постанову, якою зобов`язати відповідача зарахувати періоди роботи ОСОБА_1 з 01.12.1982 по 15.12.1985 в гаражному кооперативі «Дружба» та з 15.12.1985 по 01.07.1990 в гаражному кооперативі «Ветеран», в іншій частині рішення залишити без змін.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції в частині зобов`язання відповідача повторно розглянути питання про зарахування спірних періодів роботи до страхового стажу прийняв незаконне рішення, адже при одночасному констатуванні факту протиправних дій відповідача та наявністю належних доказів, які підтверджують його трудову діяльність у спірні періоди, судом не зобов`язано зарахувати їх до його страхового стажу. Судом першої інстанції проігноровано те, що вірне заповнення запису в трудовій книжці здійснювалося директором установи або уповноваженим ним працівником, що зовсім не залежало від нього особисто. Вважає, що не може бути відповідальним за правильність внесення записів у свою трудову книжку.
У письмовому відзиві на апеляційну скаргу відповідач просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги позивача, а рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти постанову, якою відмовити йому у задоволенні позову.
Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача Боднар О.В., яка підтримала апеляційну скаргу, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти постанову, якою у позовні вимоги задовольнити частково, виходячи з наступного.
З матеріалів справи видно, що згідно записів трудової книжки НОМЕР_1 , 01.12.1982 ОСОБА_1 був прийнятий на посаду сторожа в гаражний кооператив «Дружба» згідно трудової угоди від 01.12.1982, в подальшому переведений у зв`язку з поділом кооперативів в гаражний кооператив «Ветеран» відповідно до протоколу №1 від 15.12.1985, а 01.07.1990 звільнений з посади сторожа згідно поданої заяви на підставі наказу №5 від 01.07.1990.
12.06.2019 позивач звернувся до відповідача із заявою довільної форми, в якій просив зарахувати періоди роботи з 01.12.1982 по 01.07.1990 до загального трудового стажу згідно записів трудової книжки та довідки гаражного кооперативу «Ветеран» від 02.04.2019.
Листом №258/Б-11 Тернопільське об`єднане управління ПФУ Тернопільської області від 26.06.2019 було надано відповідь, в якій з посиланням на Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №637  від 12.08.1993 та надані документи вказано, що для зарахування спірного періоду роботи до страхового стажу заявнику потрібно долучити копію Угоди про прийняття в гаражний кооператив «Дружба», копію протоколу про переведення в гаражний кооператив «Ветеран» та копію наказу про звільнення. 
Згідно довідки №265 від 05.07.2019, виданої головою правління гаражного кооперативу «Дружба» Ю.Богдановим, надати ОСОБА_1 копію трудового договору, на підставі якого його було прийнято з 01.12.1985 в гаражний кооператив «Дружба» на посаду сторожа, на якій він працював до 15.12.1985, як зазначено у трудовій книжці БТ НОМЕР_2 № НОМЕР_3 , не представляється можливим у зв`язку з відсутністю в кооперативі такого договору.
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що питання зарахування періоду роботи позивача з 01.12.1982 по 01.07.1990 до загального страхового стажу відповідач не розглянув з дотриманням вимог Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №637 від 12.08.1993 (далі – Порядок №637), не забезпечив всебічний, повний і об`єктивний розгляд всіх поданих позивачем документів, як того вимагають положення п.4.7 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України №22-1 від 25.11.2005 (далі - Порядок №22-1). Крім того, при розгляді заяви позивача від 12.06.2019 про зарахування періодів роботи до страхового стажу відповідач не забезпечив дотримання вимог зазначених вище положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-IV від 09.07.2003 (далі – Закон №1058-IV) та Порядку №22-1, не прийнявши відповідного рішення по суті щодо зарахування періодів роботи до страхового стажу. Щодо позовних вимог в частині призначення пенсії за віком, суд першої інстанції вказав, що звертаючись до відповідача із заявою про зарахування періодів роботи до страхового стажу в порядку Закону України «Про звернення громадян», позивач не надав необхідні документи для призначення пенсії за віком та відповідної заяви, як передбачено Законом №1058-IV та Порядком №22-1.
Проте, колегія суддів вважає, що до таких висновків суд першої інстанції прийшов з неправильним застосуванням норм матеріального права, виходячи з наступного.
Згідно ч.1 ст.308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ч.1 ст.2 цього Кодексу, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Згідно ч.3 ст.9 КАС України, кожна особа, яка звернулася за судовим захистом, розпоряджається своїми вимогами на свій розсуд, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Таким чином, обрання способу захисту є виключним правом особи, що звертається за захистом своїх прав та інтересів. Праву позивача на вибір способу захисту кореспондує обов`язок доведення перед судом його належності, тобто здатності ефективно сприяти відновленню порушених прав та інтересів. 
Статтею 46 Конституції України громадянам гарантується право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.
Частиною першою статті 4 Закону №1058-IV передбачено, що законодавство про пенсійне забезпечення базується на Конституції України, складається з Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, цього Закону, закону про недержавне пенсійне забезпечення, законів, якими встановлюються умови пенсійного забезпечення, відмінні від загальнообов`язкового державного пенсійного страхування та недержавного пенсійного забезпечення, міжнародних договорів з пенсійного забезпечення, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України (далі - закони про пенсійне забезпечення), а також інших законів та нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до законів про пенсійне забезпечення, що регулюють відносини у сфері пенсійного забезпечення в Україні.
Згідно ч.1 ст.5 Закону №1058-IV, цей Закон регулює відносини, що виникають між суб`єктами системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону.
Таким чином, до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення Закону №1058-IV щодо порядку подання та оформлення документів для перерахунку пенсії позивача.
Статтею 8 цього Закону передбачено право громадян на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг.
Згідно дефініції, наведеної у статті 1 Закону №1058-IV, страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягала державному соціальному страхуванню, якою або за яку сплачувався збір на обов`язкове державне пенсійне страхування згідно із законодавством, що діяло раніше, та/або підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню згідно із цим Законом і за який сплачено страхові внески.
Аналогічна позиція визначена частиною першою статті 24 цього Закону, що страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
Згідно ч.2 ст.24 Закону №1058-IV, страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.
За змістом ч.4 ст.24 цього Закону, періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.
Відповідно до ст.48 Кодексу законів про працю України, положення якої кореспондують зі ст.62 Закону України «Про пенсійне забезпечення», трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.
Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації або у фізичної особи понад п`ять днів. Трудові книжки ведуться також на позаштатних працівників при умові, якщо вони підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню.
До трудової книжки заносяться відомості про роботу, заохочення та нагороди за успіхи в роботі на підприємстві, в установі, організації.
Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Згідно п.6 постанови Ради Міністрів СРСР і ВЦРПС № 656 від 06.09.1973 «Про трудові книжки робітників та службовців» до трудової книжки заносяться відомості про працівника : прізвище, ім`я, по батькові, дата народження, освіта, професія, спеціальність, відомості про роботу, переведення на іншу роботу, звільнення. Записи про найменування роботи або посади, на які прийнято працівника, провадяться : для робітників у відповідності з найменуваннями професій, вказаних у Єдиному тарифно-кваліфікованому довіднику робіт і професій робітників.
Пунктом першим Порядку №637 передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
Згідно записів трудової книжки позивача БТ НОМЕР_4 від 27.11.1978 за номером 11 01.12.1982 він був прийнятий на посаду сторожа в гаражний кооператив «Дружба» згідно трудової угоди від 01.12.1982, в подальшому переведений у зв`язку з поділом кооперативів в гаражний кооператив «Ветеран» відповідно до протоколу №1 від 15.12.1985 (запис 12) і 01.07.1990 звільнений з посади сторожа згідно поданої заяви на підставі наказу №5 від 01.07.1990 (запис 13).
Довідкою №265 від 05.07.2019, яка була видана головою правління гаражного кооперативу «Дружба» Ю.Богдановим підтверджено неможливість надати позивачу копію трудового договору, на підставі якого його було прийнято з 01.12.1985 в гаражний кооператив «Дружба» на посаду сторожа, на якій працював до 15.12.1985, як зазначено у трудовій книжці НОМЕР_5 , у зв`язку з відсутністю такого в кооперативі.
Головою кооперативу «Ветеран» Борисюк В.М. 02.04.2019 видано довідку №693 про те, що ОСОБА_1 дійсно був переведений з гаражного кооперативу «Дружба» в гаражний кооператив «Ветеран» згідно протоколу №1 від 15.12.1985 на посаду сторожа, з якої був звільнений згідно наказу №5 від 01.07.1990. 
При зверненні до архівного відділу Тернопільської міської ради із заявою від 21.11.2018 щодо видачі архівної довідки про підтвердження трудового стажу листом №1477/26-3.02 від 22.11.2018, позивача було повідомлено, що документальні матеріали з особового складу (накази про прийняття та звільнення працівників, відомості про нарахування заробітної плати, тощо) гаражного кооперативу «Дружба» та гаражного кооперативу «Ветеран» до архівного відділу Тернопільської міської ради на зберігання не надходили і про їх місце знаходження у відділ не має ніяких відомостей.
Покликання відповідача на відсутність угоди про прийняття в гаражний кооператив «Дружба», копії протоколу про переведення у гаражний кооператив «Ветеран», копію наказу про звільнення, яка надає йому право на зарахування періоду роботи з 01.12.1982 по 01.07.1990, як на підставу для відмови у зарахуванні такого, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки відсутність відповідних документів, а так само недоліки у їх оформленні не можуть бути підставою для позбавлення особи права зарахування періоду роботи, який в подальшому буде сприяти для призначення йому належної пенсії, якщо із інших даних, зокрема трудової книжки та архівних документів, свідчень, доступних джерел та логічних умовиводів, вбачається наявність усіх обставин для цього.
Відтак, ГУ ПФУ в Тернопільській області протиправно відмовило позивачу у зарахуванні до страхового стажу періодів його роботи з 01.12.1982 по 15.12.1985 в гаражному кооперативі «Дружба» та з 15.12.1985 по 01.07.1990 в гаражному кооперативі «Ветеран».
Вирішуючи питання щодо дискреційності повноважень відповідача щодо розгляду заяви з дотриманням вимог Порядку №637, забезпечення всебічного, повного і об`єктивного розгляду всіх поданих позивачем документів, як того вимагають положення пункту 4.7 Порядку№22-1, колегія суддів зазначає наступне.
Предметом даної адміністративної справи є відмова відповідача, у зарахуванні періодів роботи з 01.12.1982 по 15.12.1985 в гаражному кооперативі «Дружба» та з 15.12.1985 по 01.07.1990 в гаражному кооперативі «Ветеран» до страхового стажу.
Згідно Рекомендацій Комітету Міністрів Ради Європи № R (80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
Європейський суд з прав людини у рішенні по справі «Рисовський проти України» (№ 29979/04) визнав низку порушення пункту 1 статті 6 Конвенції, статті 1 Першого протоколу до Конвенції та статті 13 Конвенції у справі, пов`язаній із земельними правовідносинами; в ній також викладено окремі стандарти діяльності суб`єктів владних повноважень, зокрема, розкрито елементи змісту принципу «доброго врядування».
Цей принцип, зокрема, передбачає, що у разі якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і послідовний спосіб (див. рішення у справах «Beyeler v. Italy» № 33202/96, «Oneryildiz v. Turkey» № 48939/99, «Moskal v. Poland» № 10373/05).
Крім того, в рішеннях Європейського суду з прав людини склалася практика, яка підтверджує, що дискреційні повноваження не повинні використовуватися свавільно, а суд повинен контролювати рішення, прийняті на підставі реалізації дискреційних повноважень, максимально ефективно (див. рішення у справі «Hasan and Chaush v. Bulgaria» № 30985/96).
Відповідно до ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною Законом №475/97-ВР від 17.07.1997, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати заявникові такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.
Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).
Отже, «ефективний засіб правого захисту», у розумінні статті 13 Конвенції, повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.
Відповідно до судової практики Європейського суду з прав людини (рішення «Олссон проти Швеції» від 24 березня 1988 року), запорукою вірного застосування дискреційних повноважень є високий рівень правової культури державних службовців. Обсяг таких повноважень суб`єкта владних повноважень повинен мати чіткі межі застосування. Рішення органу влади має бути визнано протиправним у разі, коли істотність порушення процедури потягнуло його неправильність, а за наявністю правової можливості (якщо ідеться про прийняття органом одного з двох рішень надати чи ні певну можливість здійснювати певні дії) суд зобов`язаний відновити порушене право шляхом зобов`язання суб`єкта владних повноважень прийняти конкретне рішення про надання можливості, якщо відмова визнана неправомірною, а інших підстав для відмови не вбачається. Аналогічний підхід має бути застосований і в разі, коли має місце протиправна бездіяльність органу влади щодо неприйняття відповідного рішення у відносинах, коли обставини свідчать про наявність всіх підстав для його прийняття (Olsson v. Sweden (no. 1), 24 March 1988, Series A no. 130).
Конституційний Суд України в своєму рішенні від 30.01.2003 №3-рп/2003 зазначив, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Загальною декларацією прав людини 1948 року передбачено, що кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом (стаття 8). Право на ефективний засіб захисту закріплено також у Міжнародному пакті про громадянські та політичні права (стаття 2) і в Конвенції про захист прав людини та основних свобод (стаття 13).
Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у рішенні від 16.09.2015 по справі №21-1465а15, спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.
Повноваження суду при вирішенні адміністративної справи визначені ст.245 КАС України, відповідно до якої у разі задоволення адміністративного позову суд може ухвалити постанову про зобов`язання відповідача вчинити певні дії. Суд може прийняти іншу постанову, яка б гарантувала дотримання і захист прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, проте відповідний спосіб захисту має бути законним та відповідати певній нормі права.
Отже, спосіб відновлення порушеного права позивача має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.
З урахуванням наведеного вище, з огляду на протиправність відмови відповідача у зарахуванні спірного періоду, в даному випадку належним та ефективним способом захисту порушеного права позивача є зарахування до страхового стажу позивача періодів його роботи з 01.12.1982 по 15.12.1985 в гаражному кооперативі «Дружба» та з 15.12.1985 по 01.07.1990 в гаражному кооперативі «Ветеран».
Згідно ст. 317 КАС України, суд апеляційної інстанції скасовує судове рішення суду першої інстанції та ухвалює нове, коли має місце неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність таких обставин, невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи чи питання.
З огляду на вищевикладене, доводи апеляційної скарги є суттєвими і складають підстави для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, через що рішення суду підлягає скасуванню з прийняттям постанови про часткове задоволення адміністративного позову.
Одночасно слід зазначити, що в контексті положень п.3 ч.6 ст.12 КАС України дана справа відноситься до категорій справ незначної складності, а тому судове рішення за результатами її розгляду судом апеляційної інстанції в касаційному порядку оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 цього Кодексу. 
Керуючись ст.ст.12, 243, 250, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 22 жовтня 2019 року по справі №500/1877/19 скасувати та прийняти постанову, якою адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області про зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області зарахувати до страхового стажу періоди роботи ОСОБА_1 з 01 грудня 1982 року по 15 грудня 1985 року в гаражному кооперативі «Дружба» та з 15 грудня 1985 року по 01 липня 1990 року в гаражному кооперативі «Ветеран».
У задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України.

Головуючий суддя	 	Р. В. Кухтей 	
судді	 	С. П. Нос 	
 	 	С. М. Шевчук  	
Повне судове рішення складено 30.01.2020.